Lena, 4-0

PC Haaland

Lena, 4-0 Upphovsrätt © 2012, 2017 av PC Haaland.

Innehåll

- Färg

- Gud

- Evolution

- Jungfrufödsel

- Jesus

- Helvetet

- Mail

- Höst

Till Kornelius, Lovisa och Nora.

Färg

Värmen var nästan outhärdlig. Men bara nästan. Klockan var tio på förmiddagen och det var redan tjugosex grader varmt. Och värmeböljan skulle fortsätta, hade hon hört. Man var inte direkt bortskämd med varma sommardagar, så det var bara att njuta så länge det gick. Slappa, bada och sola. Läsa en bra bok i hängmattan.

Lena Axelsson log mot den gyllenbruna spegelbilden i det stora badrummet. Helt sedan hon var barn hade hon fått höra att hon var vacker, och helt sedan hon var barn hade hon hellre velat vara smart. Nu var hon tjugofyra år och alla visste att hon var båda delarna.

Det var inte bara de höga betygen och briljanta uppsatserna som hade gett henne doktorandtjänsten. De olika intelligenstesterna hon hade uppmuntrats att prova hade alla indikerat 150 eller högre, ett faktum som hennes handledare ständigt återkom till trots att hon själv tyckte det var pinsamt när han pratade om det. Intelligenstester var ju så kontroversiella. Men roligt var det i alla fall.

Och forskningen var ännu roligare. Kristaller som halvledare. Nästa generationens datorer. Tusen gånger snabbare och miljondelen så stora som dagens processorer. Det var en blandning av fysik, kemi och elektronik som var helt banbrytande och forskare över hela världen tävlade om att få fram den första fungerande processorn baserad på kristaller. Hennes bidrag till teamet på Chalmers var hållbarhet. Hur länge kunde en kristallformation överleva den naturliga nedbrytningsprocessen?

Hon drog händerna genom det långa svarta håret och lät det falla, nästan som för att markera att hon hade semester och befann sig långt borta från laboratoriets sterila omgivning och påbudet om uppsatt hår. Hon var snygg och smart och livet var underbart. Och det bästa hade hon fortfarande framför sig, som till exempel att vara ensam hemma i barndomshemmet i Äppelviken i fyra veckor. Göteborg var bra men det var länge sedan hon hade tillbringat sommaren i Stockholm. Vanligtvis blev det bara några helger nu och då under vinterhalvåret. Somrarna tillbringade familjen för det mesta i sommarhuset i skärgården, men i år ville föräldrarna vandra i Österrike istället, så Lena hade förslagit att hon skulle ta hand om huset och samtidigt få semester i Stockholm. Det var länge sedan sist. Hon hade bott i Göteborg i sex år nu.

Hon gjorde sig klar i badrummet och gick upp i köket där hon satte igång kaffebryggaren och la två skivor i brödrosten. Samma ritual som i Göteborg men där hade hon ingen morgontidning. Eftersom hon skulle passa huset hade inte föräldrarna anmält uppehåll i prenumerationen och Lena hade börjat uppskatta en långsam frukost med en god tidning. Hon slängde morgonrocken över bikinin och gick mot ytterdörren.

Peter Helland gäspade länge och grundligt, kliade sig på bröstet och lutade sig fram mot spegeln för att se om han hade sett rätt. Jovisst. Där fanns det ett grått hår. Nej, två. Nej, tre! Han log. Det bekom honom inte att åldras. Tvärt om. Han hade odlat ett skrattretande litet skägg så snart han hade upptäckt att det fanns grått i det och då hade alla slutat säga ”unge man” till honom.

I rollen som konsult var ålder en tillgång. Och han gillade sitt jobb. Ju äldre han blev desto mer lyssnade kunderna till hans råd. Nu var han fyrtiofem. Bortsett från lite grått i skägget, och läsglasögon som han hade skaffat för några månader sedan, kände han sig inte ett dugg äldre än tjugo.

Efter morgonritualen i badrummet fortsatte han till morgonritualen i köket. Han satte på kaffebryggaren och la två mackor i rosten innan gick ut i hallen och tog på sig träskorna för att hämta tidningen. Han hade alltid gillat en lugn frukost med en god tidning till.

Den ovana värmen slog emot honom så snart han öppnade ytterdörren och han insåg att han även idag skulle få tillbringa det mesta av dagen i hängmattan i skuggan under äppelträden. Shorts var alltså helt rätt idag också. Han suckade belåtet. Det fanns värre sätt att tillbringa dagarna. Sola, till exempel. Han hade aldrig fattat vad det var som fick folk att frivilligt pina fram lite färg på ställen som ändå var täckta av kläder elva av årets tolv månader.

Vid brevlådan vek han upp tidningen och ögnade genom överskrifterna. Som väntat fanns det inga överraskningar men han gillade att snabbt bilda sig en uppfattning om vad en tidningsredaktion tyckte var viktigt i världen. Det stämde sällan med hans egen uppfattning.

Kanske ett ålderstecken, tänkte han. Nu när även resten av kroppen börjar bli grå.

Lena hade just tagit tidningen ur brevlådan när hon fick syn på grannen som begrundade dagens överskrifter. Han verkade ha glömt glasögonen. Eller så berodde den rynkade pannan på det han läste. Hon kände honom inte och visste inte så mycket om honom heller. Föräldrarna hade berättat att han bodde ensam, reste ofta, men annars inte verkade arbeta så mycket. Av och till hade hon hört honom spela piano på kvällarna, ljuvlig musik från de stora fönstren som han säkert hade öppnat för att få in lite svalka. Kanske var han konstnär? Pianist?

Han hade flyttat in i samma veva som hon hade flyttat till Göteborg och hon ville egentligen inte ha så mycket kontakt med grannarna. De frågade så mycket. Men denna var ny och det skulle kännas fånigt att smyga iväg utan att hälsa.

”Hej”, sa hon och log.

Peter lyfte huvudet och riktade blicken mot grannens port där en okänd ung kvinna log mot honom. Måste vara dottern från Göteborg, tänkte han. Grannarna hade berättat att hon skulle bo där under sommaren. Han sänkte tidningen.

”Hej”, sa han och såg hur den unga kvinnans leende stelnade.

Att han inte var världens största charmör visste han, men grannflickans förvandling var mer markant än han var van vid. Förklaringen fick han efter bara några sekunder. Den unga kvinnan pekade på det stora korset han bar runt halsen.

”Gud finns nog inte”, sa hon.

Han tittade ner på korset. Det var inte speciellt diskret. Ett stort blänkande kors i silver som hängde från en tjock svart rem. Han vände blicken mot henne igen och log brett.

”Gud finns nog visst” sa han.

Han vek ihop tidningen och vinkade glatt innan han vände om och gick tillbaka till huset.

Skit också! 150 i IQ garanterade inte att man var snabb med fyndiga kommentarer. När grannen hade sänkt tidningen hade det stora korset fullständigt överrumplat henne. Ett litet guldkors i guldlänk vore inte så farligt men korset som grannen bar proklamerade kristen fundamentalist lång väg. Skit också!

Det enda hon hade kommit på i farten var ateisternas kampanj som pågick för fullt, både på reklampelare och i media, Gud finns nog inte. Vilken idiotisk kommentar!

Muttrande gick hon tillbaka till huset. Hon hade faktiskt funderat på att gå med i förbundet. Ateist hade hon varit så länge hon kunde minnas. Hon trodde inte på tomten heller. Hon deltog ofta i filosofiska diskussioner om tro och vetande och dueller med kristna hade nästan blivit en favorit. Det var så lätt att få dem att gå i cirklar för deras logik var fullkomligt uppåt väggarna. Dessutom kunde hon en hel del om Bibeln, det gick inte att knäppa henne på näsan.

Och nu var hon tvungen att uthärda en kristen granne en hel sommar. Det var den sämsta tänkbara starten på dagen och kaffet smakade inte gott heller. Hennes enda tröst var att ledaren i Dagens Tidning innehöll ytterligare ett inspel från ateisterna. Här fanns ett och annat att slänga i ansiktet på grannen när tillfälle bjöds. Det skulle bli ett nöje att platta till honom.

Några timmar senare fick hon möjligheten. På väg in för att ta en paus i solbadandet såg hon grannen ligga i hängmattan mellan två äppelträd nära häcken. Han var djupt försjunken i ledaren i Dagens Tidning.

”En riktigt bra artikel, det där”, sa hon så neutralt hon kunde.

”Håller med”, svarade han och lyfte blicken. ”Mycket träffsäkert och tänkvärt.”

”Håller med?” sa hon och rynkade pannan. ”Ni får ju stryk.”

”Jaså?”

”Ja! Ni … ni beskrivs ju som irrationella och inskränkta.”

”Och vem menar du med ’ni’?” frågade han utan att verka nämnvärt provocerad.

”Ni kristna”, svarade hon och pekade mot halsgropen för att han skulle förstå att det var silverkorset hon menade.

Peter vände blicken tillbaka till tidningen. ”Värre än det här har man väl varit med om”, sa han. ”All reklam är bra reklam.”

Hon gick närmare häcken. ”Kristen reklam är dålig reklam”, sa hon.

”Sant”, svarade han. ”Kristen reklam brukar inte vara så bra. Vi är inte på långa vägar så duktiga som ateisterna. Därför är det underbart med deras kampanj. Folk blir nyfikna.”

”Inte jag”, sa hon snabbt.

”Nej, inte du”, konstaterade han lugnt och läste vidare.

”Medge att det är irrationellt”, sa hon, irriterad av att han inte lät sig retas. ”Att tro, menar jag.”

Han skrattade torrt och såg på henne igen. ”Det är värre än så”, sa han. “Det är vansinnigt. Det står ju i tidningen! Om några år kommer de säkert hitta området i hjärnan som ställer till det. Eller i arvsmassan. Då kan vi sållas bort redan innan vi föds och världen kommer förvandlas till ett ateistiskt nirvana utan krig och förtryck.”

Han ångrade sig med det samma. Det fanns ingen mening med att bli otrevlig. Hon skulle ju bo där ett tag och konflikter var det värsta han visste. Han kastade ifrån sig tidningen och krånglade sig ur hängmattan.

”Förlåt”, sa han. ”Jag har en tendens att gå händelserna i förväg. Yrkesskada.”

Han gick fram till häcken och sträckte fram handen.

“Peter Helland”, sa han och log avväpnande.

”Lena Axelsson.” Hon tog handen men återgäldade inte leendet. ”Hoppas det inte smittar.”

”Du skulle bara veta”, sa han och blinkade. ”Så du är dottern?”

”Och du är grannen.”

Han vände sig om och gick tillbaka till hängmattan. ”Då lär vi ju ses igen”, sa han över axeln. ”I varje fall så länge det är sol.”

Hon undrade om det var hennes kyliga tonfall som gjorde att han avslutade samtalet så abrupt eller om det var ämnet. Lite korthuggen hade hon kanske varit. Hon ryckte på axlarna och gick in i huset, hämtade kolsyrat vatten från köket och gick tillbaka till solstolen på bryggan. Grannen låg kvar i hängmattan och verkade ha kommit vidare i tidningen.

Hon var faktiskt nyfiken. Inte på hur det var att vara kristen, utan hur det var möjligt att tro på något som bevisligen inte fanns. Av alla kristna hon hade träffat var det ingen som kunnat ge något vettigt svar. Det blev bara religiöst svammel med Jesus hit och Jesus dit. Till synes normala vuxna människor kunde vara lika naiva som barn som tror på tomten och komma undan med det. Hur var det möjligt? Inte att undra på att man tappade lusten att prata med dem efter ett tag.

Men grannen verkade annorlunda, i varje fall jämfört med kristna hon hade stött på tidigare. Han var inte speciellt upprörd över Humanisternas kampanj och han var inte speciellt intresserad av att försvara sig. Det förundrade henne. Vid varje konfrontation med kristna hade de ivrigt försökt övertyga henne om trons mirakler, vilket bara hade stärkt hennes egen övertygelse om hur hälsosamt det var att ha en rationell hållning till livet. Men en kristen som inte försvarade sig störde henne.

Hon reste sig och gick tillbaka till häcken.

”Förlåt, Peter. Jag är faktiskt nyfiken. Hur är det möjligt att vara kristen? Rent intellektuellt, alltså?”

Han tittade länge på henne innan han svarade. ”Det finns tyvärr ingen snärtig poäng”, sa han. “Inget som skulle få dig att omedelbart tänka aha, nu förstår jag.”

Han vände uppmärksamheten mot tidningen igen. “Bli brun och njut av livet, Lena. Varför kasta bort tiden med att fundera över om det finns en mening med det hela?”

Hon sa inget. Han ville inte försvara sig och han ville inte förklara. Det slog henne att han kanske hade samma erfarenhet av ateister som hon hade av kristna. I så fall fanns det ju inget mer att säga. Hon skakade på huvudet och gick tillbaka till solstolen. En timme till ville hon ligga. Sedan fick hon väl fixa en sallad till lunch.

Solnedgången den kvällen var fantastisk. Lena stod på bryggan nedanför huset och betraktade de underbara färgerna som gjorde allt så vackert. Himlen, vattnet, husen och träden. Och grannens stora segelbåt, en vacker klenod från 1920-talet. Hon njöt.

Hon märkte inte att Peter hade kommit ner på sin egen brygga förrän hon kände lukten av hans cigarr. Han blev stående tyst och njöt tydligen lika mycket som hon.

”Tänk om människan vore färgblind”, sa han plötsligt utan att titta på henne. ”Då skulle solnedgången vara meningslös.” Han puffade på cigarren innan han fortsatte. ”Enstaka personer med färgseende skulle idiotförklaras. Ingen skulle fatta varför de kväll efter kväll andäktigt njöt av solnedgången. Och vi andra skulle inte ha en aning om vad vi gick miste om.”

Hon betraktade honom tyst medan han fortsatte att titta på vattnet och himlen framför sig. Hon mindes ledarartikeln i Dagens Tidning som argumenterade för att religionsfriheten i Sverige inte borde få vara så fri som den för tillfället var.

”Om jag vore färgblind skulle jag i så fall uppskatta att ingen tvingade mig att titta på en meningslös solnedgången varje kväll”, sa hon.

Han skrattade. ”Jag med! Det jag funderar på är om det vore bättre att vara färgblind och anses vara normal, eller att ha färgseende och idiotförklaras.”

”Under förutsättning av att färg verkligen fanns”, anmärkte Lena. ”Deltar du i debatten?”

”Nej”, svarade han och puffade på cigarren. ”Jag tänker inte snabbt nog. Och debattörerna pratar bara förbi varandra. Ingen är egentligen intresserad av att begrunda den andras argument. Man vill bara framföra sin monolog och sedan inhösta applåder från de redan frälsta i varsitt läger.”

De var tysta en stund och Peter drack från ett glas som Lena inte hade sett förrän nu. Sättet han drack på avslöjade att det var något starkt.

”Hur kristen är du, egentligen?” frågade hon.

”Jag är nog det man skulle kalla djupt troende”, svarade han.

”Hur går det ihop med att dricka och röka?”

Han tittade på glaset och cigarren innan han svarade. ”Jag vet inte”, sa han uppriktigt. ”Jag har aldrig sett på det som motsatser. Jag tror. Punkt.”

Han vände sig och började gå tillbaka till huset.

”Jag tror inte. Punkt”, sa Lena högt. ”Kommer jag hamna i helvetet då?”

Han stannade och tittade på henne. ”Nej”, sa han. ”Du kommer inte att hamna i helvetet. Är det det du tror att jag tror?”

Det var faktiskt det Lena trodde att Peter trodde och svaret förvånade henne. Därför sa hon inget och efter ytterligare några tysta sekunder gick han därifrån. Om det var något hon var säker på så var det att kristendomen höll stenhårt på läran om himmel och helvete. Och det gjorde Peters gud avskyvärd. Men Peter var kanske bland dem som anpassade religionen efter det som till varje tid var politiskt korrekt? Fast då var det märkligt att han kallade sig själv för djupt troende.

Han var kanske så vansinnig som han hade skämtet om i hängmattan.

Dagen efter regnade det när hon vaknade men det var fortfarande varmt. Hon öppnade fönstren i köket och vardagsrummet och fixade kaffe och två ostmackor. Genom köksfönstret kunde hon se grannens hus.

Vilken idiot, tänkte hon. En djupt troende kristen som påstår att hon inte kommer hamna i helvetet. Den var ny. Kristna var annars rätt kategoriska på den punkten. Men konstnärer gjorde väl lite som de själva ville och samhällets tolerans mot kultureliten var utan gränser. Han var säkert en duktig pianist och det ingick väl i varumärket att vara andlig, att bli ett med konstens andliga dimensioner eller något i den stilen. Hon undrade om han hade gett ut något. I så fall skulle hon kanske köpa en CD. Idiot eller ej, det hon hade hört genom fönstren var ljuvligt.

Hon reste sig och gick in i vardagsrummet där den bärbara datorn stod på bordet. Hon googlade på Peter Helland och fick ett antal träffar men ingen av dem handlade om musik.

Han var styrelsemedlem i en bank, Forfunds Incorporated. Banken var liten, den hade bara drygt femhundra miljoner dollar i förvaltningskapital, och var en blandning mellan bank och välgörenhetsfond. I styrelsen satt också en Carl Friedam, som ansågs vara en av världens bästa fondförvaltare, och Lisa Arwald som Lena kände igen som tidigare journalist på Dagens Tidning.

Hon hittade också ett antal debattartiklar som Peter hade skrivit, men de hade inget med bank eller fondförvaltning att göra. De handlade snarare om informationsteknik men Lena kunde inte avgöra om de var bra eller dåliga. Språket var i alla fall bra och resonemangen tydliga. Peter hade även en liten konsultfirma vilket förklarade artiklarna. Och han var norrbagge! När hon tänkte efter hade hon hört en viss brytning som hon inte riktigt kunnat placera. Han hade säkert bott i Sverige ett tag.

Om Peter var en irrationell drömmare utan verklighetskontakt gömde han det väl. Inte någonstans sken det igenom att han var djupt troende kristen. Tvärt om. Intrycket hon fick var att Peter Helland var smart, duktig och framgångsrik. Inte helt olik henne själv. Hur kunde en smart, duktig och framgångsrik person låta sig duperas av en kristen livslögn? Svaret måste helt enkelt vara att han inte var speciellt smart. Därför var det oändligt irriterande att han hade fått sista ordet igår kväll.

Hon letade fram mobilen och slog kortnumret till nummerupplysningen.

Peter hade på sig en stor regnrock och sydväst där han satt i den öppna sittbrunnen i segelbåten och njöt av regnet och cigarren som han nu och då puffade på. Han älskade att vara ute när det regnade. Älskade känslan av att vara torr på insidan när allt på utsidan var vått. Älskade vetskapen om att han var rätt utrustad för dåligt väder. Älskade ensamheten och den speciella tystnaden som uppstod när ljudet av regn dränkte allt annat.

När telefonen ringde tänkte han först inte svara men så kom han ihåg att det var marknadens första vattentäta mobil och att detta var ett utmärkt tillfälle att sätta den på prov. Han krånglade fram den och svor när regnet hittade en väg han inte hade förutsett. Han rös när det kalla vattnet rann innanför kragen, drog regnrocken tätare omkring sig och öppnade samtalet.

“Hallå?”

”Hej, det är Lena Axelsson. Dottern. Grannen. Ringer jag olägligt?”

”Hej. Nej, jag är nere vid bryggan. Njuter av regnet.”

Njuter av regnet? Hon skakade omärkligt på huvudet. Han gömde sig från solen och gillade regn. Undra vilka samtalsämnen han tog upp om han tvingades småprata för att bryta tystnaden i hissen. Knappast vädret. Hon gick rakt på sak.

”Du är kristen och jag är inte kristen. Vad händer när vi dör?” frågade hon.

”Ingen aning”, sa Peter. “Varför frågar du?”

”Andra kristna jag har träffat anser att det bara är kristna som kommer till himlen. Jag är bara nyfiken på varför du tycker annorlunda.”

Han skrattade. ”Jag sa inte att du kom till himlen. Jag sa att du inte skulle hamna i helvetet.”

”Så du kommer till himlen men inte jag, är det så? Himlen eller ingenting?”

”Jag vet inte”, svarade Peter.

”Men vad tror du?”

”Tja, antingen kommer vi till himlen båda två eller så händer det ingenting. Mörker. Nada.”

”Jag tyckte bestämt du sa att du var djupt troende?” sa Lena skeptiskt.

”Visst”, sa Peter. “Jag är djupt troende, inte djupt vetande.”

Hon var tyst i några sekunder. Det regnade och hon hade inget bättre för sig.

”Jag har ett förslag”, sa hon. ”Det där med färgerna och solnedgången igår var ju rätt billigt, eller hur? Du försökte bara utnyttja den känsloladdade stämningen. Om du inte har något annat för dig idag tänkte jag ge dig möjligheten att övertyga mig om att Gud finns. Rent objektivt, alltså, inte känslomässigt. Mot att jag får försöka övertyga dig om motsatsen. Känslor i all ära, för många människor världen över lider på grund av illusionen om Gud.”

Han suckade. ”Jag är tyvärr diskvalificerad från att delta i en sådan diskussion”, sa han. “Det berättade jag ju igår.”

”Du menar att du inte vågar?” sa Lena.

”Nej”, sa Peter. “Men jag lever i tron att Gud existerar. Alltså är jag irrationell och mina åsikter är fel per definition eftersom du redan har konstaterat att Gud är en illusion.”

Hon svalde. Sammanfattningsvis var det precis det den ateistiska kampanjen gick ut på.

“Du är egentligen inte ute efter en objektiv diskussion”, fortsatte Peter. “Då hade frågan varit finns Gud.”

“Om jag hade frågat om Gud finns hade du bara svarat ja”, sa Lena.

“Hur vet du det?”

“Du tror ju att Gud finns.”

Han skrattade hjärtligt. “Lyssna på vad du själv säger, Lena. Om jag tror att Gud finns hur kan jag då svara att jag vet att han finns? Hur kan jag svara ja på en sådan fråga?”

Hon rodnade och var tacksam för att han inte kunde se det. Hon var den rationella och han den irrationella och ändå hade hon gjort två logiska fel på mindre än en minut. Hon ilsknade till.

“Väl, finns Gud?”

“Jag vet inte”, svarade han snabbt. “Vet du?”

“Nej.”

“Hur kan du då påstå att han är en illusion?”

Hon bet sig i tungan. Tre logiska fel på mindre än en minut.

”OK”, sa hon och drog andan djupt. ”Vi gör såhär. Utgångsläget är att ingen av oss vet. Du tror och jag tror inte. Välj tre kristna ämnen som du tror du kan vinna så väljer jag tre kristna ämnen jag tror jag kan sänka. Den som får slut på logiska argument först har förlorat.”

”Och vad är syftet?” frågade Peter. ”Du funderar väl inte på att bli kristen, antar jag.”

”Helt rätt. Det är det sista jag funderar på. Men om jag får flest poäng spelar det ingen roll vad vi vet eller inte vet. Logik vinner alla gånger över känslor.”

Hon hoppades att utmaningen var lagom formulerad.

”OK”, sa Peter efter en kort tvekan. ”Kom in till mig vid tiotiden.”

Hon klickade bort samtalet och la mobilen på bordet. Hon var övertygad om att hon skulle vinna även om hon hade tvingats erkänna att hon inte visste om det hon påstod var sant. Det fanns nämligen en viktig skillnad mellan det hon trodde och det grannen trodde. Hennes tro var inte religiös utan ett evidensbaserat kognitivt försanthållande om verkligheten. Hon nickade för sig själv. Det lät bra. Hon hade stött på formuleringen flera gånger i ateisternas briljanta debattartiklar. Det som skiljde en tro från en annan var graden av evidens och en religion kunde inte vara evidensbaserad. Det var hon säker på och därför skulle hon sänka honom.

Och efter det nesliga nederlaget i den korta ordväxlingen skulle det bli ett sant nöje att göra det.

Peter la ifrån sig mobilen och betraktade regndropparna som energiskt attackerade den i hopp om att tränga innanför skalet. Han suckade djupt. Det skulle bli samma sak med Lena. Inget av det han hade att säga skulle tränga innanför skalet. För det var egentligen inte en objektiv diskussion hon var ute efter. Hon ville bara sänka honom, precis som de som stod bakom den pågående internationella kampanjen mot religiösa.

Han skakade på huvudet och lyfte blicken. Det var lätt att genomskåda och skrämmande historielöst. Å ena sidan hävdade de att bara en sekulär stat kunde garantera religionsfrihet för alla. Å andra sidan skrev de böcker och artiklar om hur korkade och farliga religiösa människor var, och hur deras rättigheter på olika sätt måste begränsas.

En av agitatorerna hade uppmanat sina anhängare att offentligt förakta, håna och förlöjliga religiösa människor. En annan hade på fullt allvar sagt att det var etiskt försvarbart att döda människor med fel åsikter. Religionsfrihet i det nya Sverige innebar med andra ord frihet från religion, inte frihet att vara religiös.

I en tid då alla andra minoriteter uppmanades att kliva ut ur garderoben var det alltså inte så märkligt att de kristna klev in i den.

När han öppnade dörren på slaget tio såg hon att han hade tagit av sig det stora silverkorset. De två översta skjortknapparna var öppna och hon såg inget halsband.

”Har du tagit av dig korset?”

Han ryckte på axlarna. ”Det skulle bara vara i vägen.”

Hon uppskattade omtanken men gjorde samtidigt en mental notering att detta var något hon skulle kunna använda mot honom senare. Det var nämligen en underbar illustration av skillnaden mellan ateister och troende för hon hade inget motsvarande att ta av.

Hon skakade av paraplyet och ställde det vid dörren och Peter ledde henne upp till ett arbetsrum på andra våningen. Rummet var en blandning av konferensrum, kontor, ateljé, studio och salong, och förtjust kunde hon konstatera att han hade satt fram frukt och mineralvatten på ett litet bord mellan två stora mjuka stolar som stod framför en whiteboard som täckte det mesta av den ena långväggen. Uppenbarligen hade han många intressen och mycket hon skulle vilja veta mer om men han förekom henne.

”Vilka regler gäller?” frågade han.

Rakt på sak, tänkte hon. Sannolikt kommer det inte bli så mycket småprat idag.

”Behöver vi regler?”

”Ja, det tycker jag”, sa Peter. ”Debatten innehåller en drös retoriska knep och väldigt lite logisk argumentation. Om vi ska ha en givande diskussion måste vi göra annorlunda.”

”Vad hade du tänkt dig?”

”Tja, en självklarhet är naturligtvis att man får tala till punkt. Och så skulle jag uppskatta om vi kunde undvika personangrepp. Låt oss fokusera på sak och inte person.”

Hon nickade. “OK.”

“Och när jag säger sak menar jag det vi faktiskt diskuterar och inte en karikatyr av det”, fortsatte han.

Hon nickade igen och gjorde ytterligare en mental notering. Han deltog inte i debatten men hade uppenbarligen sett och läst en hel del. Att attackera en nidbild som inte stämde överens med verkligheten var ett retoriskt knep som användes flitigt och som hon också ogillade. Man behövde inte vrida på sanningen för att sänka de religiösa trossatserna, det räckte utmärkt med att säga som det var.

”Vilka teman har du valt?” frågade han och räckte henne en blå tuschpenna. ”Skriv gärna på tavlan.”

Hon gick fram till den stora tavlan och funderade en kort sekund var hon skulle skriva. Hon valde den vänstra hörnan längst upp. Peter hade säkert tänkt att resten av tavlan skulle användas för diskussionen. Hon skrev Gud, Evolution och Helvetet på en linje och gav honom pennan.

“Din tur.”

Han nickade och suddade bort Evolution och Helvetet med ena handen och hon ryckte till. Tänkte han helt sonika hoppa över så viktiga frågor? Men i nästa sekund skrev han ner dem igen fast under varandra så att de bildade en lista. Nederst på listan skrev han Jesus.

Strukturerad och systematisk, tänkte hon och insåg plötsligt varför han var så angelägen om att använda den stora tavlan. Det hon hade framför sig var inte en tävling i retorik utan allt skulle ledas i bevis, svart på vitt. Hon svalde och kände sig för ett ögonblick osäker.

Det var en ny situation, inget mässande och inga floskler utan modellering, samma sak som hon gjorde i laboratoriet varje dag. Kunde Peter ha ett evidensbaserat förhållande till verkligheten som rättfärdigade hans tro? Nej, det var omöjligt.

“Bara Jesus?” frågade hon.

”Mina tre är Gud, Jesus och Helvetet”, sa han urskuldande. ”Om inte du hade nämnt helvetet igår hade jag bara skrivit Gud och Jesus.”

”OK”, sa Lena och tog ifrån honom pennan. ”I så fall kan väl jag få lägga till ytterligare ett tema?”

Hon suddade ut Jesus och skrev dit Jungfrufödsel istället. Sedan fortsatte hon listan och skrev in Jesus och Helvetet igen. När hon åter vände sig mot Peter såg han besvärad ut.

Hon log förbindligt. “Ditt favorittema?”

“Inte direkt”, sa han.

“Varför inte?” frågade hon oskyldigt fast hon visste svaret. Om Peters tro byggde på ett evidensbaserat förhållande till verkligheten fanns det inte mycket att stödja sig på när det gällde jungfrufödsel.

Han grimaserade och kliade sig i det korta håret. “Svår fråga”, sa han.

“Verkligen?”

Hon gjorde inget för att dölja ironin och såg förtjust hur han rodnade.

Han harklade sig. ”En annan ordningsfråga innan vi börjar”, sa han. ”Du verkar förvånad över min syn på helvetet. Vad lägger du egentligen i ordet kristen?”

”En som tror på Bibeln”, sa Lena. ”Det är väl ändå det det handlar om?”

”Jo, så är det”, svarade Peter. ”Men kristenheten är otroligt diversifierad. Olika grupper tolkar Bibeln på olika sätt. Vissa församlingar tycker att något är jätteviktig medan andra församlingar tycker att det inte är det.”

”Inkonsekvens med andra ord.”

”Ja”, medgav Peter. ”Och svårt att förhålla sig till. Men om vi tog bort allt från Bibeln som vi inte är överens om skulle vi bara ha detta kvar.” Han tog en penna och skrev på tavlan. ”Gud finns och Jesus är hans son. Resten skulle vi käbbla om.”

“Även jungfrufödsel?”

Han nickade. “Även det.”

Hon bet sig i läppen. Ville han med det säga att han inte trodde på jungfrufödsel? Svårt att säga.

“Vad med treenigheten?” frågade hon. “Finns det olika uppfattningar om det också? Jag menar, ni tror på en gud samtidigt som ni tillber tre stycken. Gud, Jesus och den helige ande.”

Han log. “Det är inte så märkligt som det låter”, sa han. “Tänk dig en fotbollsmatch som visas på TV samtidigt som den skickas på radio och streamas över Internet. Är det en eller tre fotbollsmatcher vi pratar om?”

Hon svarade inte.

“En händelse genom tre olika kanaler”, fortsatte han. “En Gud som manifesterar sig på tre olika sätt.”

Hon stirrade på honom. En vuxen och modern människa, i varje fall på ytan. Och samtidigt menade han på fullt allvar att det fanns en gud som betedde sig som i de grekiska myterna, än det ena än det andra.

“Och det tror du? På fullt allvar?”

Han nickade. “Absolut”, sa han. “Vad tror du?”

“Inget”, sa hon snabbt. “Ateism är ingen tro.”

“Så ateism kan man inte tro på?”

Hon drog andan djupt. “Lyssna nu, Peter. Om ingen hade trott på Gud hade inte ateism funnits över huvud taget. Ateism är det samma som otro, motsatsen till tro. Om normaltillståndet hade varit att ingen trodde hade inte ens begreppet otro funnits.”

Han var tyst en stund. Han verkade road och hon såg att han ansträngde sig för att inte visa det.

“Jag förstår”, sa han slutligen. “Om två personer har olika uppfattningar om verkligheten är den enes uppfattning en tro och den andres uppfattning inte en tro.”

Ironin gick inte att ta miste på.

“Du lägger till något”, sa Lena. “Det gör inte jag.”

Han ryckte på axlarna. “Du tar bort något”, sa han. “Det gör inte jag.”

“Jag tar bort något som inte behövs”, kontrade hon.

“Verkligen?” sa han och höjde ögonbrynen. “Så den första orsaken behövs inte? Den eller det som startade alltihop behövs inte?”

“Naturligtvis behövs den första orsaken”, svarade hon och slog ut med armarna. “Men du utgår från att det rör sig om en gud och jag utgår från att det inte gör det på samma sätt som vetenskapen utgår från att förklaringen till vissa fenomen inte är magi. Det finns helt enkelt inte med på kartan. Ateism är lika mycket en tro som att inte samla på frimärken är en hobby.”

“Lustigt”, sa han och la armarna i kors. “Jag tror inte att de som inte samlar på frimärken lägger speciellt mycket kraft på att håna och förlöjliga filatelisterna. Och det finns ingen internationell rörelse av a-filatelister som gör vad de kan för att begränsa filatelisternas rättigheter och startar kampanjer för att övertyga allmänheten om att frimärken inte har något värde. Det finns inga böcker som heter Frimärksillusionen eller Frimärket är inte bra – hur frimärket förgiftar allt eller Brev till en frimärkssamlande nation.”

Hon svalde hårt och kände hur hjärtat bultade snabbare. Hon hade läst böckerna. The God Delusion, God is Not Great och Letter to a Christian Nation. Fantastiska böcker i ateismens namn. Och Sam Harris, en av författarna, kallades även ateismens apostel. Apostel!

De stirrade på varandra. Han med armarna i kors och hon med bultande hjärta.

Och båda insåg att diskussionen hade börjat helt fel.

Gud

Peter slog ut med armarna. “Så, hur gör vi?”

“Jag tror inte på något”, sa Lena och gav honom en svart penna. “Det är du som tror, alltså är det du som är svaret skyldig. Visa varför du tror att Gud finns så ska jag visa dig varför du har fel.”

Han stirrade på henne en stund och nickade. “OK.”

Han drog andan djupt och tog hättan av pennan. “Finns den yttersta sanningen?” frågade han. “Något som är absolut sant, alltid har varit sant och alltid kommer vara sant?”

“Nej.”

Hon svarade från ryggmärgen. Hon hade tappat räkningen på hur många gånger någon hade insisterat att Jesus var vägen, sanningen och livet.

Peter rörde inte en min. “Är det sant?”

Hon ryckte på axlarna. “Åtminstone lika sant som att tomtar och troll inte finns.”

Han nickade och vände sig mot tavlan. Det är sant att den yttersta sanningen inte finns, skrev han. Åtminstone lika sant som att tomtar och troll inte finns.

Han tog ett steg tillbaka och pekade med handen utan att säga något. Han log, som om det han hade skrivit roade honom.

Hon rodnade. Om det var sant att den yttersta sanningen inte fanns så fanns det ju en yttersta sanning. Och det var att den inte fanns. Oavsett hur man vände och vred på det så fanns den yttersta sanningen och det framstod som ganska korkat att hävda motsatsen.

“OK”, sa hon. “Den yttersta sanningen finns. Men vad har det med Gud att göra?”

“Jag tror att den yttersta sanningen är Gud”, sa Peter.

Hon skakade på huvudet. “Det går inte.”

“Varför inte?”

Hon slog ut med armarna. “Vem skapade i så fall Gud?”

Han suckade och la ifrån sig pennan. “Vems existens är det egentligen vi diskuterar?” frågade han. “En skapad gud eller Gud?”

“Hur menar du?”

“En skapad gud är fullkomligt ointressant”, sa Peter. “Det är inte en skapad gud vi kristna tror på utan alltings orsak, det som har skapat och upprätthåller allt.” Han pekade på tavlan. “Den yttersta sanningen finns, det går inte att förneka. Frågan är om sanningen, The Theory of Everything, är någon eller något.”

Hon stirrade på honom och plötsligt kände hon sig dum. För första gången i sitt liv förstod hon vad de kristnas Gud egentligen var och jämförelsen med tomtar och troll visade att hon inte hade fattat ett dyft. Dessutom hade hon för bara några minuter sedan sagt att hon inte trodde på något, vilket var fel det också. Det var hon som trodde på något. Peter trodde på Någon.

Hon svalde. Den pågående kampanjen mot judar, muslimer och kristna, Gud finns nog inte, byggde på en fundamental missuppfattning. Det var som att döpa en kampanj till The Theory of Everything finns nog inte och argumentera att eftersom tomtar och troll inte fanns så fanns inte The Theory of Everything heller. Det var pinsamt, för tusentals vetenskapsmän och kvinnor letade i detta ögonblick efter den yttersta sanningen och ingen skulle komma på tanken att sätta igång en internationell kampanj för att håna dem för det.

I det samma kom hon på att svaret var givet. “Känner du till den vetenskapliga metoden?” frågade hon.

“Naturligtvis.”

“Då vet du att svaret, den yttersta sanningen, The Theory of Everything, aldrig kan vara Någon. Bara naturliga orsakssamband är tillåtna.”

Han nickade långsamt utan att säga något.

“Gud är inte svaret på en enda vetenskaplig fråga”, fortsatte hon. “Oavsett hur du ställer den.”

“Och därför finns han inte?”

Hon nickade. “Precis.”

“Så när jag frågade dig i morse om du visste om Gud fanns eller inte skulle du egentligen ha svarat ‘ja, han finns inte’, och när jag då hade frågat hur du kunde veta det skulle du ha svarat ‘därför att den vetenskapliga metoden inte tillåter det’. Korrekt?”

Hon svarade inte. När han sa det på det sättet verkade argumentet ganska korkat men det var ändå sant. Hon ryckte på axlarna. Logiken i det hon nyss hade sagt var klockren och nu var det upp till honom att bevisa motsatsen. Och det skulle han inte lyckas med. Den vetenskapliga metoden var rigid och det var därför mänskligheten hade nått så långt. Att ifrågasätta den var att idiotförklara sig själv och hon var övertygad om att han inte ens skulle försöka.

Och det gjorde han inte heller. Istället vände han sig om, gick de få stegen till det lilla bordet och tog upp en flaska mineralvatten. Utan ett ord skruvade han av korken och hällde innehållet i en pöl på den tjocka heltäckningsmattan. Vattnet absorberades snabbt men lämnade en stor våt fläck efter sig.

Hon gapade. “Varför i herrans namn gjorde du sådär?”

“Bra fråga.” Han log brett, ställde den tomma flaskan på bordet och gick tillbaka till tavlan. “Ska vi försöka svara på den genom att använda den vetenskapliga metoden?”

Han skrev det i rött, varför, och vände sig förväntansfullt mot henne.

Det var en bra poäng, det fick hon erkänna. Syfte och avsikt låg utanför den vetenskapliga metodens användningsområde. Hon log uppgivet och skakade på huvudet.

“OK”, sa han, “men i så fall kanske vi kan använda metoden för att svara på om det jag gjorde var rätt eller fel.”

Hon skakade på huvudet igen. Etik och moral var också frågor som inte kunde besvaras av vetenskapen.

Han rynkade pannan teatraliskt. “OK”, sa han igen, “vi gör såhär. Vi låtsas att vi inte vet att jag hällde ut vattnet och ställer frågan ‘vad orsakade den våta fläcken på mattan?’. Enligt den vetenskapliga metoden kan ju svaret inte vara ‘Peter’. Jag är ju ‘någon’.”

Han la tillbaka pennan och slog ut med armarna. “Hur ska vi hitta sanningen om vi redan har bestämt oss för vad den inte kan vara?”

Hon drog andan djupt. Hon måste skärpa sig, tänka själv. Hittills hade hon litat på de enkla argumenten som männen i kampanjen mot de religiösa använde. Att de flesta var män och därmed såg på sig själva som logikens mästare var normalt en varningsflagga men eftersom hon höll med hade hon aldrig ifrågasatt argumenten, argument som nu visade sig bara vara plattityder när man skrapade lite på ytan. Även det faktum att de byggde på ett missförstånd innebar att hon måste tänka om. Hon var övertygad om att den yttersta sanningen måste vara något, något utan personlighet, ett ting, en kraft. Vad som helst, bara inte en gudomlighet som lekte med människors öden och krävde att man skulle be om ursäkt för minsta lilla regelbrott. Hon trodde alltså på något, trots att hon och alla världens ateister hävdade motsatsen, men det var trots allt tusen gånger bättre än att tro på Någon.

Hon slöt ögonen och samlade tankarna. Hon hade två utmaningar framför sig. Hon måste övertyga Peter om att hon fattade vad frågan rörde sig om, nämligen det som hade skapat och upprätthöll allt. Att han envisades med att kalla det den yttersta sanningen fick så vara. Och hon måste övertyga honom om att den yttersta sanningen bara kunde vara något naturligt.

Hon sträckte sig efter en svart penna, tog av hättan och skrev Den yttersta sanningen längst upp på tavlan. Lite längre ner skrev hon Något som existerar, ångrade sig och suddade ut meningen och skrev den på nytt. Något oföränderligt som existerar. Om den yttersta sanningen var föränderlig var det inte den yttersta sanningen. Och om den mot all rim och reson ändå förändrades skulle den inte vara tillgänglig för vare sig vetenskap eller logik och då kunde man lika gärna ge upp. Hon tog ett steg tillbaka, osäker på hur hon skulle fortsätta men innan hon funderat klart lutade Peter sig fram och skrev en mening till höger om hennes. Har alltid existerat.

Hon bet sig i läppen. Om den yttersta sanningen alltid hade existerat var den evig. Och det lät väldigt religiöst. Dessutom var det fel. Alla visste att tid och rum hade uppstått i samband med Big Bang. Hon skakade på huvudet och skrev Började existera under Peters påstående.

Men han skakade också på huvudet. Under hennes påstående skrev han Något som börjar existera har en orsak utanför sig självt. Det var som att spela luffarschack där varje drag möttes av ett motdrag som avsåg att stänga vägen för motparten.

Hon betraktade tavlan. Den yttersta sanningen var något oföränderligt som existerar, det var de överens om. Men om den yttersta sanningen vid något tillfälle hade börjat existera menade Peter uppenbarligen att den inte var ytterst längre eftersom något som börjar existera måste ha en orsak utanför sig självt. Det måste alltså finnas en orsak, en ur-orsak, en alla orsakers moder som inte hade orsakats av något. Hon skrev det på tavlan, Orsaken med stort “O”, men blev sedan osäker igen. Den yttersta sanningen och Orsaken med stort “O” var samma sak.

Peter nickade och gav henne en grön penna. Hon tittade oförstående på honom.

“Vad menar du?”

Istället för att svara tog han en röd penna och ritade tre pilar mellan det som redan stod på tavlan. Något som börjar existera har en orsak utanför sig självt. Orsaken … Började existera. Det blev ett orsakssamband som vare sig hade början eller slut, en så kallad oändlig regress. Och i en oändlig regress måste man vänta oändligt länge på att något skulle hända vilket i praktiken innebar att inget någonsin hände. Hon svalde och nickade, tog hättan av den gröna pennan och ritade en pil från Orsaken till Har alltid existerat. Han hade rätt. Den ultimata orsaken, den som själv inte hade någon orsak, måste alltid ha existerat. Den var evig, det gick inte att komma ifrån.

Hon kände hjärtat bulta hårdare. Vetenskapskvinnan i henne reagerade alltid såhär när hon var något på spåren och upptäckte något grundläggande som utmanade allt hon tidigare hade trott. Det var en blandning av stress och upphetsning som skärpte alla sinnen. Hon hoppades att han inte märkte det. Män såg på sig själva som logikens gåva till mänskligheten och när de nu och då hade rätt förvandlades de till förtjusta barn.

Hon tvingade sig att andas lugnt, nickade omärkligt och tog den svarta pennan. Intuitivt var det fullkomligt uppenbart att den yttersta sanningen inte kunde vara en person eller ha en personlighet. Den yttersta sanningen måste vara något otroligt enkelt, som en endimensionell vibrerande sträng, en mekanism, en lag eller åtminstone en potential. Och den måste tillhöra den naturliga världen, inte den övernaturliga, för inget annat än naturen, det fysiska och mätbara, kunde existera. Naturen och det naturliga utgjorde den mest grundläggande definitionen av själva ordet existens.

Hon skrev det på tavlan, är fysisk, och ritade sedan två gröna pilar så att den yttersta sanningen blev Något oföränderligt som existerar, har alltid existerat och är fysisk.

“Varför är den yttersta sanningen fysisk?” frågade Peter.

Hon rynkade pannan och koncentrerade sig. I Peters värld var naturligtvis Gud inte fysisk. Det skulle bli svårt att få honom att förstå innebörden av begreppet existens.

“Tänk dig att vi tar bort allt”, sa hon. “Absolut allt, så att inget finns kvar, alltså inte något alls.”

Hon tog ett steg fram och skrev Tid och rum på tavlan och drog sedan ett streck över det.

“Ingen tid och inget rum”, sa hon. “Inga partiklar, inga krafter, inga siffror, ingen matematik, inga abstrakta begrepp, ingen logik, inga naturlagar.”

Hon skrev i takt med att hon pratade och varje gång drog hon ett streck över det hon hade skrivit.

“Absolut inget”, sa hon slutligen och tog ett steg tillbaka. “Är du med?”

Han nickade. “Absolut inget”, sa han.

“OK”, sa hon. “Föreställ dig ett sådant tillstånd där absolut inget finns. Vad ska till för att vad som helst av det jag har skrivit och strukit över ska kunna existera?”

Han betraktade listan länge utan att säga något medan hon väntade tålmodigt. Efter en stund la han armarna i kors, ett säkert tecken på att han inte hade något svar eller inte litade på sina egna tankar.

“Behöver du en ledtråd?” frågade hon.

Han skakade på huvudet. “Nej”, sa han. “Men jag har en fråga.”

“OK.”

“Du har tagit bort allt”, sa han och pekade på listan. “Och nu finns det absolut inget kvar. Korrekt?”

“Korrekt.”

“Inte ens den yttersta sanningen?”

“Inte ens den.”

“Så när vi har tagit bort absolut allt är den yttersta sanningen att den inte finns längre?”

Hon skulle till att säga ja men hejdade sig. Hon hade för ett ögonblick glömt att den yttersta sanningen inte gick att ta bort, inte ens i ett tankeexperiment eftersom det då skulle saknas ett utgångsläge, oavsett vad som skulle ledas i bevis. Det blev absurt. När man tagit bort absolut allt fanns den yttersta sanningen kvar. Det innebar att svaret på hennes egen fråga var Den yttersta sanningen. Vad ska till för att vad som helst av det jag har skrivit och strukit över ska kunna existera? Den yttersta sanningen.

Det var inte så hon hade tänkt. Hon hade tänkt att tid och rum, energi och partiklar var alltings förutsättning, även för abstrakta ting som logik och siffror och matematik. För abstrakta ting var abstrakta just på grund av att de stod i relation till den fysiska världen. Det abstrakta, det icke-fysiska, blev meningslöst om det inte fanns något fysiskt för då fanns ingen motsats, inget abstrakt i förhållande till det icke-abstrakta.

Hon harklade sig och drog handen genom håret. Tittade från listan till Peter och från Peter till den yttersta sanningen som alltid hade existerat. Hon kom inte undan. Det fanns inget annat svar.

Hon rös. Hon hade nyss bevisat att den yttersta sanningen inte var fysisk, tvärt emot det hon själv varit övertygad om för bara några sekunder sedan.

“Nej”, viskade hon.

“Förlåt? Jag hörde inte.”

Hon harklade sig igen. “Nej”, sa hon. “Den yttersta sanningen finns kvar. Den finns alltid kvar.”

Han nickade. “Men då är väl svaret givet”, sa han. “Det som ska till för att vad som helst av det du har skrivit på tavlan ska kunna existera är den yttersta sanningen. Alltings ursprung.”

“Därmed inte sagt att den yttersta sanningen är Gud”, sa hon argt.

“Gud är ett annat sätt att benämna den yttersta sanningen och alltings ursprung”, sa Peter. “Frågan är om den yttersta sanningen är Någon eller något. Jag tror att Gud är Någon och det får naturligtvis helt andra konsekvenser än om Gud är något.”

“Det kan inte vara Någon”, sa Lena sammanbitet.

“Varför inte?”

Hon drog andan djupt. Nu gällde det. Hon hade redan lidit en halv förlust, den yttersta sanningen var inte fysisk. Om hon skulle vinna måste hon använda allt det de var överens om såhär långt så att han inte kunde backa.

“Låt oss titta på vilka egenskaper den yttersta sanningen måste ha för att vara alltings ursprung”, sa hon och började räkna på fingrarna. “För det första är det bara en sak, annars är den inte ytterst.”

Han nickade.

“För det andra är den oföränderlig, annars är den inte sann.”

Han nickade igen.

“För det tredje är den evig, annars har den en orsak utanför sig själv.”

Han nickade ytterligare en gång.

“För det fjärde måste den ha en oerhörd potential. Jag menar, först fanns bara den yttersta sanningen och sedan fanns ett universum med ofantliga mängder energi.”

Han log och tog upp en svart penna. “Är det OK att jag skriver ner allt du har sagt?”

“Visst.”

Han vände sig mot tavlan. Något oföränderligt, evigt och kraftfullt som skapar ett universum.

Hon svalde. Det var precis vad hon hade sagt men med en viktig skillnad. Hon suddade ut ordet skapar med handen och skrev orsakar istället. Han ryckte på axlarna. Det verkade inte spela någon roll vilket ord hon använde.

Hon tog ett steg tillbaka och slog ut med armarna. “Sådär”, sa hon. “Den yttersta sanningen är något, inte någon. Något oföränderligt, evigt och kraftfullt som orsakar ett universum. Det är ju uppenbart. Här finns inget utrymme för en övernaturlig varelse som av någon anledning ville universum.”

Hon vände blicken mot honom och upptäckte till sin häpnad att han fortfarande log.

“Den yttersta sanningen måste ha en egenskap till”, sa han. “Eftersom den yttersta sanningen är ensam om att vara ytterst finns det inget som tvingar den att orsaka någon som helst. Håller du med?”

Det lät rimligt. Hon nickade och utan ett ord lutade han sig fram och kompletterade meningen. Något oföränderligt, evigt och kraftfullt som orsakar ett universum utan att vara tvungen till det. Han la ifrån sig pennan och ställde sig bredvid henne.

“Jag tror att den yttersta sanningen är en övernaturlig varelse med fri vilja”, sa han. “Jag anser att utrymme för en sådan varelse finns i egenskaperna vi har kommit överens om.”

Hon svarade inte. Motvilligt insåg hon att det gick att tolka den yttersta sanningens egenskaper åt det hållet men hon kunde inte fatta hur någon vid sina sinnens fulla bruk ville göra det. Allt som var hemskt förknippade hon med Gud. Krig, förtryck, diktatur, terrorism, barnmisshandel, övergrepp, underkastelse. Allt i Guds namn.

“OK”, sa hon slutligen och suckade. “Men det bevisar inget. Den yttersta sanningen kan vara något annat än Gud, det måste du ändå hålla med om.”

Han nickade. “Ja”, sa han. “Det kan vara något annat än Gud. Men jag tror på Gud. Jag tror att den yttersta sanningen är Någon, och orsaken till det är den sista egenskapen, att göra något utan att vara tvungen till det. Jag känner inte till något annat än varelser med fri vilja som passar den beskrivningen.”

De betraktade tavlan i tystnad en stund, sökte efter nya infallsvinklar som kunde få vågskålen att tippa åt något håll och avgöra segern. Men det fanns inget att tillägga. I jämförelse med det de redan hade åstadkommit kändes ytterliga argument överflödiga. Både insåg att resten av argumenten de skulle kunna erbjuda var känslomässiga och ingen av dem ville förstöra den rationella logiken på tavlan. Det var på sett och vis en seger för dem båda för ingen av dem hade utmanat sin övertygelse så grundligt förut.

Hon sneglade på honom. “Noll-noll?”

Han nickade. “OK. Ska vi ta nästa?”

Hon tittade på klockan och skakade på huvudet. ”Jag behöver en paus”, sa hon. “Ska vi ses igen halv ett?”

Hon var full av tankar när hon kom in till sig själv och kunde inte bestämma sig för om hon var glad eller ledsen över att den första ronden hade slutat oavgjord. Faktiskt kunde hon inte avgöra vad hon kände överhuvudtaget förutom att hon var omtumlad.

För första gången i sitt liv hade hon förstått vad de kristnas gud egentligen var, den yttersta sanningen. Den intellektuella brottningsmatchen hade gått från a till å och var den grundligaste hon varit med om. De hade gemensamt lagt ett pussel som hängde ihop från början till slut och som vem som helst kunde förstå. Och, viktigast av allt, som inte nödvändigtvis ledde till Gud även om hon hade tvingats erkänna att den yttersta sanningen måste finnas utanför naturen. Dessutom hade hon insett att även hon trodde på något. Just det, på något.

Hon bestämde sig för att det var glad hon var. Utan att veta det hade Peter gett henne en ny verktygslåda som effektivt skulle få tyst på nästa kristne hon mötte. Hon behövde inte ens väja undan för de laddade begreppen som de alltid använde.

Den yttersta sanningen? Visst är den övernaturlig men vad så? Det behöver inte vara Gud.

Jag är alfa och omega? Lysande! Låt oss lägga pusslet ihop, från a till å, så ska jag visa dig varför inte ens det behöver innebära att Gud är Gud.

Det var briljant. Hon rotade fram papper och penna och ritade ur minnet det som växt fram på Peters whiteboard under diskussionen. Hon tittade på det och skakade på huvudet. Tänk att en enkel figur och några välvalda meningar kunde berätta så mycket, en modell av verkligheten som snabbt och enkelt visade att den yttersta sanningen fanns och att den inte behövde vara Gud trots att alla sanningens egenskaper kunde tolkas så.

Hon suckade nöjt. Nästa tema var evolution och den diskussionen skulle hon vinna utan större problem men hon behövde fräscha upp kunskaperna. Det var därför hon hade avböjt att fortsätta direkt. Peter var klurigare än hon först hade trott och möjligen hade han en och annan överraskning på lur i sin repertoar.

Hon hämtade datorn och började googla på olika termer som hon visste att kristna alltid drog fram. Och som ateister alltid krossade.

Hur lätt som helst.

Evolution

Lena tog ledningen direkt när de började igen. För säkerhets skuld hade hon tagit med den bärbara datorn där alla flikarna i webbläsaren redan var fyllda med källor som skulle hjälpa henne.

“Så du tror inte på evolution”, var det första hon sa.

Han blev uppriktigt förvånad. “Varför tror du det?”

“Gud och evolution går inte ihop. Det säger sig självt.”

Han log. “Precis som Gud och whisky och cigarrer inte går ihop?”

Hon skakade på huvudet. “Du är djupt troende kristen, det sa du själv. Det innebär väl ändå att du har köpt hela paketet.”

“Tja”, sa han och rynkade pannan, “det kanske det gör. Men vad är paketet?”

“Skapelseberättelsen.”

Han nickade långsamt. “Jo”, sa han dröjande. “Jag tror på skapelseberättelsen.”

Hon blev både lättad och ledsen över svaret, lättad för att det skulle bli så enkelt att vinna poängen och ledsen över att Peter kunde vara så korkad.

“Så du tror verkligen att Gud skapade världen på sex dagar?”

“Nej, det tror jag inte”, sa Peter. “Det tog betydligt längre tid än så.”

“Men det står ju sex dagar i Bibeln”, sa Lena.

“Gör det?”

“Men herregud, Peter! Spela inte dum nu. I skapelseberättelsen står det att Gud skapade världen på sex dagar och det vet du.”

“Ja”, medgav han. “I den svenska översättningen står det sex dagar men det gör det inte i originaltexten. Där står det yôm.”

Han skrev det på tavlan. “Yôm kan betyda fyra olika saker”, sa han. “Det kan betyda en del av en dag, en hel dag, ett helt dygn eller en väldigt lång tidsperiod. Så i Bibeln står det att Gud skapade världen under sex väldigt långa tidsperioder och jag är övertygad om att det är korrekt. Det tog väldigt lång tid.”

Hon bet sig i läppen. Det lät inte som något han hittade på. Men poängen var ändå att Gud inte hade ett dyft med evolution att göra.

“OK”, sa hon. “Men du tror ändå att Gud skapade, det gick inte av sig självt.”

Han ryckte på axlarna. “Ingen bagare, inget bröd.”

“Sakta i backarna”, sa Lena och pekade på modellen de hade ritat i den första ronden. “Du kan inte förutsätta att Gud är bagaren. Det kan finnas en annan effektiv orsak och vad gäller evolution gör det bevisligen det. Så, tror du på skapelse eller tror du på evolution? Du kan inte välja båda och du slipper inte undan med mer eller mindre kryptiska liknelser.”

Han betraktade henne en lång stund utan att säga något. Men så sken han upp.

“OK”, sa han. “Hjälp mig att välja. Berätta för mig varför jag ska tro på evolution.”

Hon log tillbaka. Det var naturligtvis en fälla, det förstod hon direkt. Han skulle kräva att hon redogjorde för hur livet uppstod, en gåta ingen för närvarande kunde svara på, och hävda att evolutionsteorin var fel när hon misslyckades. Men hon var förberedd.

“Först måste vi komma överens om spelreglerna”, sa hon och pekade på tavlan. “Kan vi vara överens om att den vetenskapliga metoden är det enda som leder fram till objektiva sanningar om naturen?”

“Självklart.”

Hon andades ut men för att vara på säkra sidan skrev hon det på tavlan. Metodologisk naturalism är vetenskapens grundregel. En vetenskaplig förklaring kan bara bestå av naturliga orsakssamband baserade på naturens lagbundenhet.

“OK?” frågade hon.

“OK.”

Hon rynkade pannan, osäker på om han menade allvar. I praktiken innebar det att övernaturliga orsaker helt enkelt hade definierats bort och att hon därmed redan hade vunnit.

“Det enda som leder fram till sanningar om naturen är alltså den vetenskapliga metoden”, förtydligade hon.

Peter rörde inte en min. “OK”, sa han igen.

Hon betraktade honom misstänksamt i några sekunder och bestämde sig för att stänga alla retoriska möjligheter till reträtt. Hon harklade sig och vände sig mot tavlan igen.

“Observation, hypotes, experiment, data, analys och teori”, sa hon medan hon skrev orden i en klump mitt på tavlan. Så bytte hon till den röda pennan och ritade pilar mellan orden.

“Observationer leder till en hypotes, hypotesen testas med ett eller flera experiment, experimenten generar data som analyseras och analyserna medför att hypotesen antingen förkastas eller behålls. Baserad på resultatet formulerar man en teori vars främsta egenskap är att den ska kunna förutsäga en ny observation eller åtminstone stämma överens med de observationer man gör härefter. Är vi överens?”

Han slog ut med armarna. “Absolut.”

Hon funderade en stund om hon hade missat något eftersom han verkade så positiv men en blick på tavlan övertygade henne om att hon hade tänkt på allt. Om han försökte avvika från den vetenskapliga metoden skulle han bryta mot reglerna och allt han sa skulle diskvalificeras enbart av den grund.

Hon hämtade datorn och öppnade den. “Känner du igen den här?”

Peter lutade sig fram och myste mot skärmen som hon höll upp framför honom. Den visade Darwins berömda ritning av livets träd, den första versionen av teorin som skulle komma att revolutionera biologin och synen på människan de följande decennierna. Sakta men säkert hade den bevisats så grundligt att den inte längre betraktades som teori utan ett faktum.

Peter ryckte på axlarna. “Visst.”

“Är det OK att vi utgår från den?”

Han nickade kort.

Hon satte ifrån sig datorn och ritade ett enkelt träd på tavlan. Över trädet skrev hon I think, precis som Darwin hade gjort i sin anteckningsbok.

“Små förändringar från generation till generation leder till bättre och bättre anpassning till miljön”, sa hon och pekade på grenarna. “De välanpassade överlever och de dåligt anpassade dör ut, så kallat naturligt urval. Efterhand leder förändringarna till att nya arter uppstår, en utveckling som sakta men säkert leder till människan. Håller du med?”

“Till åttio procent.”

“Åttio procent?” utbrast hon. “Det är ju det här som är evolutionsteorin! En kvinna är inte lite gravid, Peter. Hon är antingen gravid eller inte. På eller av. Etta eller nolla. Punkt.”

Han skakade på huvudet. “Du nämnde flera olika saker, Lena.”

Han höll upp handen och började räkna på fingrarna. “Först nämnde du små förändringar från generation till generation. Ja, jag tror på små förändringar från generation till generation. Jag är trots allt inte identiskt lik min pappa. Sedan nämnde du anpassning till miljön. Ja, jag tror att organismer av olika slag anpassar sig till miljön och att de som inte har förmågan att anpassa sig dör. Sedan nämnde du att förändringarna leder till att nya arter uppstår. Ja, jag tror att förändringar leder till nya arter. Och slutligen nämnde du att den här utvecklingen leder till människan.”

Han höll fyra fingrar upp framför henne och hon höll andan. Var det det sista momentet han inte höll med om? Han hade ju sagt att han trodde på skapelse och eftersom han var religiös måste han naturligtvis tro att människan var mer än ett avancerat djur.

“Jag tror att människan är resultatet av evolution”, sa Peter lugnt. “Men jag tror inte på processen du beskrev.”

“Du menar att du tror på evolution men inte på evolutionsteorin?” sa hon osäkert.

Han nickade. “I princip, ja”, sa han.

Richard Dawkins, en berömd engelsk biolog, hade en gång sagt att om man träffar en person som inte tror på evolution så är den personen antingen okunnig, dum eller galen. Peter trodde alltså på evolution men inte på teorin. Vilken kategori tillhörde han då?

“Kan du vara lite mer specifik?” sa hon. “Vad exakt är det du inte tror på?”

“Jag tror inte att små ackumulerade skrivfel i en manual för hur man bygger en skottkärra leder till att man efter några miljarder generationer får en manual för hur man bygger en rymdfärja.”

“Men det är ju just det som är teorin!” protesterade Lena.

Han pekade på trädet hon hade ritat. “Är det? Med DNA och allt?”

Hon stirrade på honom och sedan på trädet. Charles Darwin visste inget om arvsmassa och gener när han klurade ut sin teori. Det var det Gregor Mendel som upptäckt ungefär samtidigt som Darwin skrev sin bok. Mendel visste å andra sidan inget om vad generna bestod av, rader med aminosyror, det insåg man först på 1930-talet. Men det skulle dröja helt till början av 1950-talet, nästan hundra år efter att Darwin kommit på sin teori, innan man förstod hur DNA var konstruerat och hur mekanismen för att läsa koden gick till.

Hon bet sig i läppen. Det var naturligtvis därför han använde begreppet manual. DNA var en instruktionsbok och en mutation, en liten förändring i raden av aminosyror, var ett skrivfel. Skottkärran Peter refererade till måste vara den första enkla organismen, allt levandes gemensamma förfader, och rymdfärjan måste vara människan, kronan på verket.

Hon vände sig mot tavlan, suddade ut några väl valda ställen på trädet och ritade dit små uppslagna böcker istället. När hon var klar såg det ut som ett träd som det växte böcker på. Sedan ritade hon en enkel skottkärra vid trädets stomme och något som skulle likna en rymdfärja på en av de högsta grenarna.

“Jaha”, sa hon. ”Det här är den neo-darwinistiska evolutionsteorin. Vilken evolutionsteori tror du på?”

Istället för att svara ställde han en fråga. ”Är manualen för hur man bygger en avancerad rymdfärja lika stor eller större än manualen för hur man bygger en enkel skottkärra?”

Hon suckade. Det var typiskt för Darwins motståndare att leta fel i den neo-darwinistiska teorin istället för att beskriva ett vetenskapligt alternativ. Orsaken var naturligtvis att det inte fanns något alternativ till Darwins teori.

“Större”, sa hon uppgivet.

“Bara lite större?”

“Avsevärt mycket större.”

“OK”, sa han och pekade på skottkärran. “Berätta nu för mig hur vi kommer från en pytteliten enkel manual till en gigantisk och ofantligt avancerad manual med hjälp av små skrivfel i varje upplaga.”

“Det har jag redan sagt”, sa Lena. “Små förändringar i kombination med naturligt urval leder till ständiga förbättringar. Skrivfelen som leder till en försämring sållas bort och bara de förmånliga skrivfelen finns kvar i varje generation.”

“Hur vet naturen att det rör sig om ett förmånligt skrivfel?” frågade Peter.

“Därför att det leder till en ny funktion som stämmer bättre överens med miljön”, sa Lena otåligt.

“Det förstår jag, men hur kan naturen veta det? Ett litet skrivfel kan ju inte leda till en ny funktion. Du kan läsa en mening med ett skrivfel i och ändå uppfatta innebörden av meningen helt korrekt. Vad är det det naturliga urvalet agerar på, instruktionsboken eller den färdiga produkten?”

“Den färdiga produkten, naturligtvis.”

“Så vad hände med de små förändringarna i instruktionsboken innan de ackumulerades till en ny funktion?”

Hon svalde. “De var bara där.”

“Och vad hände med de små förändringarna som inte ackumulerades till en ny förmånlig funktion?”

“De … de försvann med individerna som dog ut.”

Han nickade och räckte henne den blå pennan. “Visa det”, sa han. “Generation för generation.”

“Hur då?” sa hon och gav tillbaka pennan.

“Låt oss börja med en perfekt manual för skottkärran”, sa han. “I varje generation uppstår ett skrivfel i manualen. Ska vi säga tusen till en? För varje skrivfel som leder till något positivt i slutändan uppstår tusen skrivfel som inte gör det?”

Hon nickade. Det var egentligen en generös uppskattning. Hon hade hört siffror som tio tusen till en och även hundra tusen till en.

Peter ritade ett långt horisontellt streck till höger om Lenas träd. Över strecket längst till vänster skrev han ett plustecken och under strecket ett minustecken, och sedan en nolla över och en nolla under strecket.

“En enkel manual utan skrivfel”, sa han och pekade på nollorna.

En decimeter från nollorna skrev han en etta över strecket och siffran tusen under strecket, och lite längre bort en tvåa över strecket och två tusen under strecket. Siffran över strecket representerade uppenbarligen de positiva mutationerna medan siffran under strecket, tusentalen, representerade de negativa mutationerna. Han vände sig mot henne.

“När ska vi säga att en ny funktion uppstår?”

“Jag vet inte”, svarade hon uppriktigt. “Vi behöver väl inte ett helt nytt protein för att åstadkomma en ny funktion. Det behöver bara ändra form.”

Han nickade. “Men när ändrar det form?”

Hon sträckte sig efter datorn och började googla. Peter betraktade henne en stund men bestämde sig snart för att också leta och i nästan tio minuter satt de tysta med var sin dator i knäet och letade efter vetenskapliga artiklar om proteiner.

Lena hittade en artikel som hette Cell Biology By the Numbers av Ron Milo och Rob Phillips. På sidan 356 fanns en uträkning som visade mutationstakten i människor. Varje barn som föddes hade ungefär hundra skrivfel i arvsmassan jämfört med sina föräldrar. I så fall gick det tio generationer mellan varje förmånlig mutation. Å andra sidan hade världen sju miljarder invånare vilket innebar att varje generation innehöll varenda möjlig mutation i den mänskliga arvsmassan tolv gånger om. Om det enbart krävdes en enda specifik mutation för att ett protein skulle ändra form och därmed funktion var det naturliga urvalet i full sving i varenda generation.

Nästa meningen i stycket var inte lika upplyftande. Det stod att om det krävdes två specifika mutationer för att ett protein skulle ändra form skulle det ta en miljon generationer för att hitta dem. Räknade man att en generation var tjugo år tog det alltså tjugo miljoner år att förändra ett enda protein.

Hon sneglade på Peter som satt djupt försjunken över sin egen dator. Människa och chimpans härstammade båda från en apa som levt för sex miljoner år sedan. Trodde han på det? Uppenbarligen, det hade han åtminstone sagt. Hon bet sig i läppen och tänkte tillbaka på ordväxlingen som hade föregått googlandet. Det var små stegvisa förändringar han inte trodde på och siffrorna hon hade framför sig tydde på att han hade rätt. Det var hundra miljoner år sedan människa och mus hade skiljt lag, på tok för lite tid för att skapa alla proteiner som krävdes för att bygga en varelse med helt ny arkitektur om det krävdes tjugo miljoner år per protein. Å andra sidan kunde förändringarna naturligtvis ske parallellt.

Hon tittade på tavlan och siffrorna som var i färd med att växa fram utmed tidslinjen han hade ritat. Även om förändringarna pågick parallellt var siffrorna tokiga. Om varje generation hade hundra skrivfel i arvsmassan jämfört med föräldragenerationen var det uppenbart att skrivfelen inte plötsligt bara försvann bara för att förmånliga skrivfel uppstod i var tionde generation. Varför i hela friden hade hon sagt det? Därför att hon inte hade tänkt klart. Hon hade aldrig försökt följa förändringarna där de verkligen ägde rum, i arvsmassan. Det var därför han hade reagerat. Det var inte förändring han inte trodde på, det var förändring orsakade av små steg i taget.

Skulle hon berätta vad hon hade hittat? Nej, han skulle få vatten på kvarn och åberopa Gud. Men i så fall skulle han bryta mot vetenskapens gyllene regel, den metodologiska naturalismen, och han hade ju gått med på att det var den enda metoden som var giltig när man sökte sanningar om naturen.

Hon suckade. Hon visste inte riktigt var hon hade honom. Han var skärpt men oförutsägbar. Han litade på vetenskapen men drog helt andra slutsatser än hon.

Han hörde att hon suckade och tittade på henne. “Hittat något?”

Hon skakade på huvudet. “Nej”, ljög hon. “Har du?”

“Jag tror det”, sa han och vände blicken mot datorskärmen igen. “Ett ögonblick bara.”

Hon rodnade. Han litade på vetenskapen och hon dolde det hon hade hittat, hon som hade insisterat på att spelreglerna skulle vara materialistiska och följa den vetenskapliga metoden. Hon skakade omärkligt på huvudet och bestämde sig för att berätta om artikeln hon hade hittat men låta honom granska det han hade framför sig först.

Det tog några minuter och medan hon väntade googlade hon lite till. Hon hittade en uppsats av Michael Lynch. Rate, molecular spectrum and consequences of human mutation. Det stod att varje gång en cell delades uppstod i genomsnitt tre kopieringsfel, och varje gång en människa föddes fanns det ungefär 150 kopieringsfel i barnets arvsmassa jämfört med föräldrarnas. Det rörde sig alltså inte om arvsegenskaper som gav sig uttryck i blå ögon istället för bruna utan rena fel. Hon rös. Med tanke på hur snabbt hudceller delade sig hade i så fall en sjuttioåring ungefär fyrtio tusen skrivfel i vartenda DNA i varenda hudcell i hela kroppen. Inte att undra på att man blev rynkig när man blev gammal.

Hon hittade en motsvarande uppsats som handlade om genetiska fel som uppstod i bananflugor, High Rate of DNA Loss in the Drosophila melanogaster and Drosophila virilis Species Groups av Dmitri Petrov och Daniel Hartl. Det var inte speciellt rolig läsning men å andra sidan rörde det sig ju bara om bananflugor.

I en uppsats som hette Slow DNA Loss in the Gigantic Genomes of Salamanders av Cheng Sun, José López Arriaza och Rachel Lockridge Mueller läste hon att långa sjok av genetisk kod kunde läggas till arvsmassan genom olika mekanismer och att det genetiska arvet på så vis kunde bli mer omfattande. Men det fanns mekanismer som arbetade åt motsatt håll också och som medförde att genetisk kod försvann. Forskarna hade jämfört genetisk förlust i stora salamandrar med fem andra arter; en annan ödleart, zebrafisk, röd djungelhöna, groda och människan. Salamandrarnas genetiska förlust gick av någon anledning långsammare än i de andra arterna men det var inte det som fångade hennes uppmärksamhet. En slutsats forskarna drog var nämligen att mekanismerna som lade till och drog ifrån kod från arvsmassan ledde till att genomet blev kortare och kortare över tid. Summan av alla förändringar var alltså att arterna sakta men säkert förlorade arvsmassa.

Hon stannade upp och tittade på trädet hon hade ritat på tavlan. Det gick stick i stäv med teorin. Över tid måste arvsmassan för alla organismer bli större och större, dels på grund av att arterna blev mer komplicerade och dels på grund av att arvsmassan som hängde kvar från de enklare förfäderna inte bara försvann utan stannade kvar som genetisk kod utan uppgift, så kallad skräp-DNA. Hela teorin byggde ju på att den första självreplikerande organismen hade varit oerhört enkel, annars gick det inte att förklara livets uppkomst.

Hon hann inte reflektera mer över innebörden av det hon hade läst för Peter lyfte äntligen huvudet och tittade på henne.

“Här är en uppsats som heter Estimating the prevalence of protein sequences adopting functional enzyme folds“, sa han. “I fyra olika experiment tog forskarna bort aminosyrasekvenserna som bidrog till att skapa proteinets form och ersatte dem med alternativa sekvenser. De kom fram till att det är väldigt svårt att hitta aminosyrasekvenser som kan bilda stabila proteiner. Bara en av 10^77 sekvenser är stabil.”

Väldigt svårt var en underdrift. 10^77 var en ofantligt stor siffra. Hon hade hört att det fanns 10^80 elementärpartiklar i universum.

“Det säger inget om hur många aminosyror som måste bytas för att ett protein ska ändra form”, konstaterade hon.

“Nej”, medgav Peter. “Men det säger något om hur svårt det är att hitta ett fungerande protein när de väl byts ut.”

Han tittade på skärmen igen. “Här är en annan, Waiting time for two mutations. Forskarna klurade ut hur lång tid det tar för ett protein med två förändrade aminosyror att få fäste i en population bananflugor. När de applicerade resultaten på en mänsklig population räknade de ut att det skulle ta mer än hundra miljoner år för att förändringen skulle få fäste.”

Det stämde inte med siffrorna hon själv hade hittat.

“Jag har andra siffror”, sa hon. “I Cell Biology By the Numbers står det att det tar en miljon generationer. Om vi antar att varje generation är tjugo år skulle det alltså bara ta tjugo miljoner år för två mutationer i ett protein att få fäste i en population.”

Hon lutade sig över det lilla bordet mellan fåtöljerna och visade honom det hon hade på skärmen. Han tittade på siffrorna och rynkade pannan. Det måste finnas en orsak till att experimenten och siffrorna skiljde sig åt och det tog dem en stund att reda ut vad det var. I Lenas uppsats hade man räknat med att hela världens invånare var en population där alla fick barn med alla. I Peters uppsats hade forskarna tagit hänsyn till en begränsad mänsklig population, ungefär så som ett samhälle såg ut i verkligheten. De enades om att sanningen kanske låg någonstans däremellan, att det skulle ta mellan tjugo och hundra miljoner år för ett protein med två ändrade aminosyror att få fäste i den mänskliga genpoolen.

Men var två ändrade aminosyror tillräckligt för att ett protein skulle ändra form och funktion? De fann svaret i den tredje uppsatsen Peter hade hittat, The Evolutionary Accessibility of New Enzyme Functions: A Case Study from the Biotin Pathway. Två ändrade aminosyror innebar en viss förändring men uppenbarligen tillförde inte förändringen något nytt. Proteinet som hade förändrats utförde samma funktion som tidigare fast mer eller mindre effektivt. Om det utsattes för ytterligare en förändringar försämrades proteinets förmåga att utföra sin funktion ännu mer och den trenden fortsatte därefter för varje förändring som lades till. Forskarna konkluderade därför att en stegvis förändring av ett protein inte kunde leda till en ny funktion utan enbart till ett protein som inte längre fungerade som det skulle.

Men rapporten slutade inte där. Genom att jämföra aminosyrasekvenser i proteiner med ungefär samma struktur men olika funktioner kunde forskarna arbeta från andra hållet och hitta det minsta antalet skillnader i aminosyrasekvens som behövdes för att få två proteiner med olika funktion. Forskarna kom fram till att sju skillnader räckte. Å andra sidan innebar det att de sju skillnaderna måste inträffa samtidigt för att ett protein skulle gå från en funktion till en annan. Och att de sju simultana skillnaderna träffade ett fungerande och stabilt protein bland de 10^77 varianterna som inte gjorde det.

Peter ställde datorn på det lilla bordet och reste sig. Han gick fram till tavlan, tog den blå pennan och gjorde klart tidslinjen som han hade påbörjat. När han kom till sju positiva förändringar och sju tusen negativa förändringar la han till en röd nolla under den stora siffran. Han skrev in ett steg till innan han vände sig mot Lena.

“Vad var det du sa hände med de negativa förändringarna?”

Hon svalde. “Att de försvinner”, sa hon.

“Håller du fast vid det?”

Hon skakade på huvudet och Peter drog ett rött streck över de röda siffrorna han hade skrivit under de blå. De nedärvda negativa mutationerna som tillkom över tid försvann inte när en ny positiv mutation uppstod. Faktum var att arvsmassan obönhörligen blev sämre för varje generation som gick. Och om uppsatserna Lena hade läst stämde blev arvsmassan inte bara sämre och sämre utan även kortare och kortare. Fast det hade hon inte tänkt berätta just nu.

Oavsett stred deras nya insikter mot det faktum att evolutionsteorin var ett faktum. Men evolutionsteorin var ett faktum och därför var det de hade kommit fram till på tavlan fel även om det låg aldrig så mycket vetenskaplig forskning till grund för slutsatserna.

“Evolution är ett faktum”, sa hon. “Vi måste ha gjort fel någonstans.”

“Ja”, sa han.

Hon stirrade på honom. Han visste något som han inte hade berättat.

“Vet du vad?”

Han nickade. “Ja.”

“Utan Gud?”

“Ja.”

Han vände sig mot tavlan och med den blå pennan skrev han slutsatserna de hade kommit fram till.

“A”, började han. “Om en mutation inte leder till en ny funktion finns det inget naturen kan välja eller välja bort. B, det innebär att naturligt urval bara kan äga rum efter sju simultana mutationer. Men sju simultana mutationer som händelsevis leder till ett nytt stabilt och fungerande protein är förödande osannolikt samtidigt som vi under tiden, C, har fått en ganska sjuk population med tanke på alla genetiska fel som har tillkommit i genpoolen. D, nya arter, egenskaper och funktioner måste därför uppstå genom stora samtidiga förändringar i en frisk population. Är vi överens?”

Hon tvekade men såg inga fel i sammanfattningen.

“Ja”, sa hon slutligen.

Han nickade nöjt och la till en sista rad bland slutsatserna. “E”, sa han. “Vilken naturlig mekanism kan åstadkomma stora samtidiga genetiska förändringar i en frisk population?”

Hon slog ut med armarna. “Jag vet inte.”

Han hostade torrt och teatraliskt och tittade menande på henne.

Hon blinkade. Frisk population, förkylning, sjuk population.

“Virus?”

“Precis!” sa han. “Virus sprider ny fungerande genetisk kod blixtsnabbt i en population av organismer och till och med mellan olika arter. Och om virus eller andra mekanismer för horisontell genöverföring är den främsta orsaken till simultan spridning av genetisk kod kan inte trädet se ut så som Darwin trodde. Det måste se ut såhär.”

Till höger på tavlan ritade Peter ett träd som såg ungefär likadant ut som Lenas. Men så ritade han fyra träd till, så nära det första att stommarna bara var några decimeter ifrån varandra och grenarna gick in i varandra så att det inte längre liknade fem träd utan en gigantisk buske med fem rötter.

“Stopp och belägg”, sa Lena. “Sådär kan det inte se ut. Även om det kanske är en buske och inte ett träd så kan det bara vara en stomme.”

“Varför då?”

“Därför att alla är överens om att det första livet var en fullkomligt osannolik händelse, så osannolik att det kanske bara är jorden, i hela det synliga universum, som har fått liv. Inte ens i laboratorier, under kontrollerade former, kan vi återskapa liv.”

“Där sätter du fingret på några av mina tjugo procent”, sa Peter och blinkade. “Varför tror folk att det var en så sällsynt händelse? Jo, därför att de har växt upp med Darwins träd och blivit utskrattade om de har ifrågasatt det. Det enda som kan ha varit sällsynt är omständigheterna runt händelsen, inte händelsen i sig.”

“Hur menar du?”

Han bytte till den röda pennan och drog ett horisontellt streck under de fem stommarna. Sedan ritade han ett streck till tvärs över nedersta delen av stommarna. Mellan de röda strecken skrev han Period of invention och under det nedersta strecket skrev han The Great bombardment.

“Period of invention?” sa Lena skeptiskt. “Det förklarar väl inget.”

Han ryckte på axlarna. “Det är ett allmänt accepterat begrepp när man ska bevisa evolutionsteorin”, sa han. “Russell Doolittle, världens främste expert på hur blodets koaguleringsförmåga uppstod använder begreppet när han ska bevisa att systemets komponenter inte alltid varit beroende av varandra. Motståndare till evolutionsteorin hävdar nämligen att alla delarna måste finnas på plats samtidigt för att de ska fungera, ett så kallat icke-reducerbart komplext system.”

Han tittade i taket några sekunder och letade i minnet. “Om jag kommer ihåg rätt heter uppsatsen Step-by-Step Evolution of Vertebrate Blood Coagulation. Doolittle hoppar helt enkelt över den viktigaste delen av hela resonemanget, hur systemet uppstod, och går rakt på hur det fortsatte att utvecklas.”

Han log snett. “Det finns en oskriven regel, förstår du. Om du försvarar evolutionsteorin behöver du aldrig förklara något i detalj. Om du å andra sidan ifrågasätter den är du per definition ovetenskaplig och därmed diskvalificerad från diskussionen, oberoende av vad du säger och oberoende av hur detaljerat du säger det. Krona, jag vinner. Klave, du förlorar.”

Han pekade på reglerna hon hade skrivit upp. “Har jag brutit mot reglerna än?”

En vetenskaplig förklaring kan bara bestå av naturliga orsakssamband baserade på naturens lagbundenhet. Hon skakade på huvudet. Även om han inte hade förklarat ett dyft hade han inte brutit mot reglerna, åtminstone inte än. Hon var ändå övertygad om att en del av de tjugo procenten som han inte trodde på innehöll någon form av övernaturligt inslag.

“Men vad betyder Period of invention här?” frågade hon.

“Livets uppkomst”, sa Peter. “Ingen kan förklara hur det gick till men det är ett faktum att det hände och att processen gick väldigt fort.”

“Hur vet du det, att det gick fort alltså?”

Han pekade på The Great Bombardment som han hade skrivit under det nedersta röda strecket. “Under flera hundra miljoner år bombarderades jorden av asteroider. Det slutade för ungefär 3,85 miljarder år sedan och innan dess bestod jorden bara av het flytande lavamassa, det vill säga en fullkomligt steril miljö. De första spåren av organiskt liv är 3,8 miljarder år gamla. Så snart jorden kyldes ner till temperaturer som fungerar för liv uppstod liv. Det berättar två saker. Ett, att förutsättningarna måste ha varit optimala och två, att naturen tog tillfället i akt. Frågan är, varför tror alla att självreplikerande liv bara uppstod vid ett tillfälle och på en plats när förutsättningarna var optimala? När förutsättningarna är optimala för snö är det mycket sällan det bara resulterar i en enda flinga.”

Hon nickade långsamt. Det verkade logiskt.

“OK”, sa hon. “Och vad hände sen?”

“Häpnadsväckande lite”, sa Peter. “Under nästan tre miljarder år går allt i snigelfart. Många livsformer dör ut eftersom de helt enkelt bryts ner av omgivningen eller inte förmår anpassa sig. De som har förmågan att anpassa sig gör det men det skapas inget nytt för omständigheterna är inte längre optimala. Nu är det ren överlevnad som gäller.”

“Hur vet du det?”

“Det saknas fossil. Det är inte förrän den kambriska explosionen som det tar av igen.”

Han vände sig mot tavlan och ritade två nya röda streck tvärs över den nedersta delen av busken där de långa rötterna gick över i grenar.

“Under en häpnadsväckande kort tid, från ungefär 540 till 510 miljoner år sedan, uppstår alla möjliga former och arkitekturer bland organismerna. Livet blir avsevärt mycket mer komplicerat. Frågan är varför allt plötsligt skedde så snabbt när livet redan hade existerat i nästan tre miljarder år. Många tror att det var de yttre omständigheterna som provocerade fram förändringarna men genetiken visar att det är de inre omständigheterna som räknas. Och att små förändringar är förödande långsamma.”

Lena tittade från Darwins träd till Peters buske. Livet uppstår och sedan tar det nästan tre miljarder år innan något revolutionerande händer. Men när det väl händer sker allt i rekordfart jämfört med den tidigare utvecklingstakten.

“Menar du att virus uppstod strax innan den kambriska explosionen och att det är därför allting hände?”

Han skakade på huvudet. “Nej”, sa han. “Jag tror att virus har varit närvarande ungefär lika länge som bakterier. Ett virus är trots allt bara en strippad bakterie, en struktur som har arvsmassa men behöver hjälp från någon annans maskineri för att replikera sig själv. Under de tre miljarder åren som gick gjorde virus det de var bäst på, de hoppade från organism till organism för att överleva. Poängen är att utbudet av värdar var begränsat under väldigt lång tid. Jag tror att virus i olika former bara kunde leva i symbios med en eller mycket få och snarlika värdorganismer.”

“Men vad var det då som fick allt att ta fart för fem hundra miljoner år sedan?”

Han pekade på datorerna som låg på bordet. “Du har Mac och jag har HP”, sa han. “Är operativsystemen kompatibla?”

Hon betraktade datorerna. Det var ett helvete att konvertera filer från det ena formatet till det andra så därför undvek alla att göra det om det inte var absolut nödvändigt. Och när man trodde man hade lyckats upptäckte man alltid att något ändå hade gått fel, fel format i texten, i marginalerna eller i någon figur. Det var inte så dumt tänkt.

“Menar du att de olika organismerna som hade levt parallellt i tre miljarder år plötsligt blev kompatibla?”

Han knipsade med fingrarna. “Precis! Tänk legobitar. Piratkopiorna har lite annorlunda mått för att inte få problem med patent och varumärkesintrång. Därför går det inte att blanda originalet med kopiorna om man vill bygga något. Varje varumärke måste användas för sig.” Han pekade på de parallella rötterna i busken. “Men tänk om vi börjar med organismer som är ganska lika varandra, byggda på samma principer men inte tillräckligt lika för att ha kompatibel arvsmassa. Sakta men säkert anpassar de sig till sina olika miljöer och måtten förändras. Mekanismerna som driver evolution leder till ständig förändring men det finns matematiska begränsningar för hur snabbt sådana förändringar kan ske inom varje enskild organism och i olika populationer.”

Han pekade på de nedersta grenarna. “Men plötsligt har vi nått en nivå där måtten stämmer överens, åtminstone tillräckligt för att virus kan börja hoppa mellan organismer från olika familjer. Och vad tar de med sig? Ny kod! Inte att undra på att naturen exploderar i nya lösningar som utgör fantastiska överlevnadsfördelar. Skal, ben, nervsystem, ögon! You name it! Under den kambriska explosionen uppstår alla former vi känner till. Virus hjälper till så att olika organismer kan byta egenskaper med varandra och världen går från att vara full av bakterier och relativt enkla organismer till att bli ett mångfald av ekosystem indelade i hierarkier. På rekordtid. En evolutionsepidemi.”

Hon reste sig och gick bort till tavlan. Det var en underbar teori. En skottkärras manual behövde inte vänta på att rätt skrivfel skulle inträffa vid rätt tillfälle. Lyktor kunde komma från en annan manual, motor från en tredje, navigationssystem från en fjärde och vingar från en femte. Den snabbaste utvecklingen fick man naturligtvis när man kombinerade manualer, inte genom att vänta på skrivfel i en specifik manual. Och det bästa av allt var att teorin inte bröt mot reglerna. Det var en fullkomligt naturlig mekanism. Under tre miljarder år, från det att livet uppstod till den kambriska explosionen, byggde livet upp ett formidabelt bibliotek av latenta egenskaper som inte kunde komma till uttryck förrän koden i varje organism, varje familj, blev kompatibel och kunde bytas kors och tvärs.

Å andra sidan innebar det att vägen från en skottkärra till en rymdfärja inte gick att spåra. Utbytet av information kunde ta tusentals olika vägar och bestå av ett sammelsurium av grenar. Alltså, en buske. Ungefär det samma som ENCODE-projektet hade kommit fram till, projektet som kartlade olika organismers DNA-uppsättning.

Hon hade länge varit skeptisk till ENCODE eftersom projektet visade att skräp-DNA inte alls var skräp utan fungerande kod. Eftersom fynden inte stämde överens med teorin måste fynden helt enkelt vara fel.

Men Peters teori stämde också överens med de fossila fynden. Arterna som utvecklades senare var variationer på strukturerna som uppstått under den kambriska explosionen. Variationer på samma tema. Fyra ben, fem fingrar, en näsa, två ögon. Efterhand som arterna blev mer komplexa begränsades möjligheten att byta kod eftersom virus trots allt inte kunde ta med sig hur mycket kod som helst mellan de olika familjerna. Så variation fortsatte medan nya uppfinningar i princip stannade av.

Hon nickade långsamt. “Otroligt”, sa hon. “Sjukdom som förändringskraft. Det förklarar varför vissa arter dör ut och varför andra uppstår förvånansvärt snabbt. De överlevde den drastiska förändringen.”

Han nickade men sa inget. Hon hade fattat poängen.

Det kontinuerliga utbytet av genetisk kod genom virus eller andra horisontella mekanismer fixade också ett annat problem, det som hon inte hade berättat för honom när de letat efter källor. Om en varelses genetiska kod bröts ner i snabbare takt än den byggdes upp fanns det bara en sak som kunde rädda den från att dö ut, tillförsel av stora sjok med fräsch kod. På köpet fick organismen instruktioner för nya egenskaper. Voilà! En ny art eller åtminstone början till en ny art. Hela modellen var lysande.

De stod tysta en stund och betraktade Darwins träd och Peters buske. Hon kunde inte hitta några fel i det han hade berättat och han hade inget att tillägga. Hon sneglade på honom. Det måste finnas mer. Gud fanns inte någonstans i resonemanget och Peter trodde på skapelse. Det gick inte ihop.

“Var kommer Gud in i bilden?” frågade hon slutligen. “Du tror att när livet uppstod var det lika rikligt som snöflingor. Du tror att virus var den främsta orsaken till den kambriska explosionen och det följande händelseförloppet. Om det är dina tjugo procent finns det ingen plats för Gud och skapelse.”

Han log. “Gud finns redan på tavlan, Lena. Du har bara inte insett var och varför.”

Hon ryckte till. Det kunde inte stämma. Det enda som stod på tavlan var Peters härledning som ledde fram till virus, den materialistiska naturalismens huvudregel och den vetenskapliga metoden. Och så stod det Yôm och I think men det hade väl inget med saken att göra.

“Jag förstår inte vad du menar”, sa hon. “Allt vi har pratat om är ju i enlighet med reglerna.”

“Det är precis det som är poängen”, sa Peter. “De vetenskapliga reglerna fungerar bara om människans tanke och vilja är undantagna från dem.”

Hon rynkade pannan. “Men det går ju inte”, sa hon. “Allt i naturen är styrt av naturlagar.”

“I så fall säger du det bara för att du måste”, sa han. “Du har inget val och det är inte ens du som har bestämt att du ska säga det. Hela vår diskussion var i så fall förutbestämd så snart du klev in i rummet för inte en enda elementarpartikel har sedan dess gjort något som strider mot naturlagarna.”

“Men den vetenskapliga metoden fungerar”, protesterade hon, “och den kan endast fungera om experimenten är repeterbara, och experimenten kan bara vara repeterbara om naturen är lagstyrd.”

Han ryckte på axlarna. “Det håller jag med om”, sa han. “Men vem sa det, du i egenskap av en människa som kan tänka fritt eller en lagstyrd biokemisk maskin?”

“Både och!”

Han tittade underfundigt på henne. “Är din vilja fri?”

“Nej.”

Hon svalde. Med ett enda ord hade hon diskvalificerat allt hon hittills hade sagt och han visste det. För vad var logik om fri vilja och fri tanke inte fanns? Robotar gjorde bara som de var programmerade att göra.

“Är du tvungen att svara nej?” fortsatte han.

“Ja”, sa hon trotsigt och rätade omedvetet på sig som om det kunde hjälpa henne att vinna något tillbaka.

“Och det bekymrar dig inte?”

“Nej”, sa hon men kände samtidigt ett styng av dåligt samvete. Svaret var inte helt och hållet ärligt. Intuitivt kände hon att hon var fri men det gick inte att förena med den materialistiska naturalismen. Och att bryta mot den var att idiotförklara sig själv. Det var Peter som var idioten här, inte hon.

“Och var finns Gud?” sa hon syrligt.

Han svarade inte utan tog den blå pennan och ritade en stor fyrkant som han delade in i fyra fält, två kolumner och två rader. Över den vänstra kolumnen skrev han Fri tanke och över den högra Inte Fri tanke. Vid den översta raden skrev han Fri vilja och vid den nedersta Inte Fri vilja. Det Peter hade ritat var en så kallad fyrfältare, en metod som användes för att snabbt identifiera det bästa alternativet.

“I think“, sa Peter och pekade på den korta meningen Lena hade skrivit över Darwins träd. “Vetenskapens syn på människan är att vare sig hennes tanke eller vilja är fria men att hon ändå kan dra slutsatser genom att använda den vetenskapliga metoden. Håller du med?”

Hon nickade och han ritade en enkel version av den vetenskapliga metoden i fältet där människan vare sig hade fri tanke eller fri vilja.

“Ser du inga svagheter med detta?” frågade han och tittade oskyldigt på henne.

Hon drog andan djupt. “Naturligtvis”, sa hon, “men vad har det med Gud att göra?”

“Absolut ingenting”, svarade han enkelt och vände sig mot tavlan igen och ritade samma illustration i fältet där människan hade både fri vilja och fri tanke.

“Finns svagheterna kvar nu?”

Hon kände att hon bleknade men kunde inte hejda det. Hon hade alltid hävdat att man måste välja mellan religion och vetenskap, att de två var inkompatibla. Men illustrationen framför henne bevisade obönhörligt motsatsen. Det var religion och vetenskap som var kompatibla medan ateism inte var det. Utan religion var vetenskap ett tvångsbeteende, styrt av naturens lagbundenhet. Med religion kunde människan utgå från att hennes slutsatser var hennes egna.

Hon svalde. “Nej”, sa hon. “Jag förstår vad du menar. Men faktum kvarstår, vetenskapen fungerar och vetenskapen har kommit fram till att människan vare sig har fri vilja eller fri tanke.”

“Vetenskapsmän har kommit fram till att vetenskapsmän vare sig har fri vilja eller fri tanke”, rättade han. “Hör du inte hur tokigt det låter?”

“Jo”, medgav hon. “Men något annat skulle bryta mot reglerna. Vi måste följa reglerna!”

Han nickade tankfullt. “Och vad kallar man det?” frågade han och pekade på fältet där människan hade fri vilja men inte fri tanke. “Är inte det ganska dogmatiskt?”

Hon stönade. Naturligtvis var det dogmatiskt men det kunde inte vara på något annat vis för i så fall skulle vetenskap som disciplin falla sönder. Den materialistiska naturalismen var en lärosats som inte fick brytas och en lärosats som inte fick brytas var en dogm.

“Menar du att religionerna inte är dogmatiska?” kontrade hon.

“Nej”, sa han. “Men vad är det religionerna gör? De erkänner att den fria viljan finns och försöker tukta den, och de erkänner att tanken är fri men försöker begränsa den. Hur är det annorlunda från den materialistiska naturalismen järngrepp om vad som får och inte får anses vara kunskap om verkligheten?”

Hon bet sig i läppen och svarade inte. Den uppenbara skillnaden var att den materialistiska naturalismen aldrig kunde gå med på att fri vilja och fri tanke fanns. Det skulle vara en självmotsägelse. Den uppenbara likheten var att människan vare sig fick tänka utanför boxen eller göra som hon ville. Det gjorde materialistisk naturalism inte bara till en religion utan till en sekt men det fanns inget annat sätt att styra den vetenskapliga metoden.

Han gav henne pennan. “Vem är du, Lena? Vem är vi? Hur intressant är det att diskutera det här om fri vilja och fri tanke inte finns?”

Hon tvekade. Hon prenumererade på tidskriften Sans utgiven av Fri tanke förlag. Sans, en unik satsning på en tidskrift som lyfte fram filosofi, förnuft och kritiskt tänkande. Sans, som granskade och ifrågasatte alla typer av dogmatiska synsätt och försvarade den fria tanken. Men man kunde inte hålla fast vid den materialistiska naturalismen och samtidigt försvara den fria tanken. Det var fullkomligt imbecillt. Och hon kunde inte försvara den vetenskapliga metoden som objektiv och samtidigt hävda att fri vilja inte fanns, det var lika korkat.

Det fanns bara ett sätt att behålla både vetenskapens grundregel och den vetenskapliga metoden och det var att erkänna att människans tanke, ord och gärningar inte var underkastade naturlagarna utan var fria. Det vill säga den religiösa synen på människan.

Hon bet ihop så det gjorde ont. Det bubblade inom henne. Hon skrev ett kryss i rutan där den vetenskapliga metoden var kopplat till fri tanke och fri vilja och kastade ifrån sig pennan så den studsade på den lilla hyllan på tavlan och fortsatte ner på golvet.

“Därmed inte sagt att Gud finns”, sa hon. “Det kan finnas en annan orsak till att människans tanke och vilja är fria.”

Han nickade. “En annan orsak”, upprepade han. “Visst.”

De var tysta en stund och Lena betraktade tavlan. Hon hade gått med på mer än hon egentligen ville men Peters logik var enkel och slagkraftig. Om hon hade haft mer tid skulle hon säkert hitta svagheter i hans resonemang men just nu kom hon inte på några.

“Kom”, sa han plötsligt. “Jag ska visa dig en sak.”

Han gick före ner till första våningen och öppnade en dörr som ledde vidare ner till källaren. När hon gick nedför källartrappan drabbades hon av barndomsminnen. Det luktade gammalt trä och äpplen, precis som det hade gjort hemma innan föräldrarna renoverat källaren. Hon älskade lukten och tryggheten den signalerade. Fast det var inte bara goda minnen hon förknippade med äpplen och gammalt trä.

Det var i källaren hon som sexåring hade klippt bort det långa håret för att slippa allt tjat om att hon var så vacker. Hon hade ångrat sig så snart det var gjort och gråtit hela natten. Senare hade hon hittat andra sätt att få uppmärksamheten bort från sitt utseende. Som att våga klättra i de högsta träden och dyka från de högsta bryggorna. Allt vad killarna vågade, vågade hon också. Dessutom hade hon hittat på alla möjliga små hyss som tidvis hade drivit föräldrarna till vansinne. Som att peta in legobitar i videospelaren eller städa golvet i vardagsrummet med hjälp av en metallräfsa. Vid ett tillfälle hade hon knyckt pengar från mammas plånbok för att bjuda kompisarna på läsk.

Hon var gillad av nästan alla men upptäckte tidigt att många drogs till henne bara därför. Så hon hade sett till att umgås med de som inte var så populära, de som faktiskt inte var populära alls.

När hon kommit i puberteten hade hon till sin förtret blivit ännu snyggare. Inte att hon ville vara ful, det var inte det. Hon ville bara erkännas för något annat. Utseende var så ytligt.

Som tolvåring hade hon en kort period varit trotsig och full av ofog. En torsdag hade hon hällt tabasco i ärtsoppan i matbespisningen. Hon trodde inte att någon hade sett det men när de yngsta barnen började tappa andan och kräkas hade Hanna i klassen förtjust berättat att det var Lenas fel. Och hon hade erkänt och fått brev med hem från rektorn. Hon hade förfalskat pappas signatur. Föräldrarna visste fortfarande inget.

Däremot visste föräldrarna att det var hon som hade bytt all post med grannarna under en hel vecka. När grannskapet hade konfronterat brevbäraren hade han lugnt förklarat att felet måste ligga någon annanstans. Brevbäraren var invandrare och de vuxna hade gått så hårt åt honom att Lena till slut hade ropat att det var hon. Att en som stod svagare än henne kunde få skulden för något hon hade gjort blev en viktig läxa och ofoget tog slut.

I stället fördjupade hon sig allt mer i skolarbetet och förvånade sin omgivning med att ständigt få toppbetyg i alla ämnen. Det visade sig vara det mest effektiva sättet att få uppmärksamheten bort från utseendet så hon hade ihärdigt fortsatt att plugga. Hon trivdes med intellektuella utmaningar och kom att älska de naturvetenskapliga ämnena. Att sedan börja forska på Chalmers hade känts som att komma hem.

Och nu var hon nästan tillbaka i sitt barndomshem, fast ändå inte. Lukterna var de samma men mannen som gick framför henne nedför källartrappan representerade en annan intellektuell utmaning än hon var van vid. Han var kristen men av en sort hon aldrig hade träffat förut. Han trodde på Gud och evolution av vetenskapliga skäl. Men han ifrågasatte den gängse teorin av just vetenskapliga skäl, precis så som vetenskapen och den vetenskapliga metoden var menade att fungera. Det var skrämmande att hon inte hade hört om kritiken förut, skrämmande eftersom det uppenbarligen fanns ett område inom vetenskapen som absolut inte fick ifrågasättas.

Och då var det inte vetenskap längre, det var religion.

Synen som mötte henne när Peter tände ljuset i källaren var förvirrande och något helt annat än hon hade väntat sig. På långväggen framför henne, badad i ljuset från spotlights i taket, hängde en flera meter lång illustration med olika grafer på. Det såg ut som statistik av något slag, utveckling över tid. Hon tittade frågande på honom men han stod vänt mot den andra långväggen som också var täckt av en gigantisk illustration fast full av bilder. Uppenbarligen var det evolutionsteorin illustrerad, en sammanhängande redogörelse från det första proteinet och hela vägen till människan.

”Vad är det där?” frågade hon och pekade med tummen över axeln.

”Evolutionsteorin”, svarade han. ”Jag har pusslat in allt jag har hittat. Huvudsakligen med material från Internet.”

”Jag menar den andra”, sa Lena.

Han vände sig om. ”Å, den!” Han log snett. ”Det är en bluff.”

”En bluff? Berätta!”

Han tvekade i några sekunder. ”Det handlar om något helt annat än skapelse och evolution”, sa han. ”Men den kanske kan illustrera en poäng. Det du ser är börsens rörelser från 1969 till 2029. Men graferna som sträcker sig från i år till 2029 är en bluff. Inte desto mindre lyckades jag sälja modellen till en amerikansk investmentbank för ett antal miljoner dollar.”

”Va?”

Han ryckte på axlarna. ”Det är en lång historia”, sa han. “Vi kan ta det en annan gång. Poängen är att det stod väldigt mycket pengar på spel för köparen. Han riskerade även att förlora sitt goda namn och rykte. Därför ville han gärna tro att förutsägelserna var sanna. Och följaktligen tolkade han alla tecken han fick åt det hållet. Så är det med skapelsetroende och evolutionstroende också. Alla tecken de finner tolkar de på ett sätt som stämmer överens med teorin som de redan tror på. Och för många står deras goda namn och rykte på spel, så de har inget annat val än att ta tillvara allt det som stödjer deras teori och att förkasta allt som inte stödjer den.”

”Men upptäckte inte köparen att det var en bluff?” frågade Lena.

Han skrattade. ”Visst gjorde han det! Men då hade skådespelet gått för långt och han kunde inte dra sig ur.”

Han vände sig mot illustrationen som visade evolutionsteorin. ”Ponera att en berömd forskare hittar något banbrytande som strider mot evolutionsteorin. Skulle hon publicera det?”

Hon svarade inte. Var Peter Helland en bedragare? Var det så han tjänade sina pengar? Hon bestämde sig för att sätta ytterligare ett tema på listan de hade skrivit på tavlan där uppe. Synden. Ansåg kristna att de kunde begå brott, synda hur som helst, eftersom de redan var förlåtna?

”Alltså”, började Peter och ställde sig längst till höger där en bild på en fullt färdig människa visade slutet på evolutionskedjan. ”Detta är vad vi är idag.” Han pekade med handen mot den långa illustrationen. ”Och detta är hur vi kom hit.”

Hon nickade. Illustrationen var säkert åtta meter lång och visade i detalj alla övergångsformer, från en enskild cell till en flercellig varelse, sedan till en fisk, till en mus, till en apa och slutligen till en människa.

“Varför har du gjort det här?”

“För några år sedan hade jag ett uppdrag hos ett försäkringsbolag”, sa Peter. “Där lärde jag vad som skall till för att få en modell av verkligheten godkänd av tillsynsmyndigheten.”

“En modell av verkligheten har fyra element”, fortsatte han. “Först en konceptuell nivå som sammanfattar modellen och sedan en narrativ, en berättelse. I vårt fall hur den samlade effekten av små förändringar leder till stora förändringar och till slut en ny art.”

Han tog ett steg tillbaka och slog ut med armarna. “Det här är evolutionsteorins narrativ”, sa han. “Cellerna, fossilerna, övergångsformerna, de geologiska tidsperioderna. Rubbet. Men för att en modell av verkligheten ska godkännas måste matematiska beräkningar stämma överens med berättelsen och faktiska observationer ligga till grund för beräkningarna.”

Hon förstod vad han menade. Neo-Darwinismen måste vara fel. Å andra sidan krävdes inte så stora förändringar för att den konceptuella nivån skulle stämma överens med verkligheten igen. Det vill säga, även om neo-Darwinismen var fel hade Darwin ändå i princip haft rätt. Hon såg sig omkring och hittade en hylla där Peter hade papper och pennor. Hon gick de få stegen bort hyllan och tog en penna.

“Får jag?” sa hon och pekade på illustrationen.

“Varsågod”, sa Peter.

“Jag håller med om att Darwin underskattade vad som skulle till för att åstadkomma en förändring som naturligt urval kunde agera på. Men det krävs bara en liten justering av hans teori för att allt ska hänga ihop igen.”

Hon hittade en ledig plats bland Peters många noteringar på bilden. Stora förändringar i ett protein leder till ny funktion skrev hon, och sedan Ny funktion innebär naturligt urval och slutligen Naturligt urval leder till ny art.

Hon tittade på honom. “OK?”

Han svarade inte utan sträckte ut handen efter pennan och hon gav den till honom. Han ritade en cirkel runt det hon hade skrivit och över cirkeln skrev han Period of invention.

“Vad menar du med det?” frågade hon.

“Att det är en underbar formulering”, svarade han, “men att sannolikheten är försvinnande liten att sju samtidiga och tillfälliga förändringar i ett protein leder till ett nytt stabilt protein med en funktion som omedelbart fyller ett syfte i organismen. Visa hur det går till.”

“OK”, sa hon och tog pennan ifrån honom. “Vi byter i ett protein och skriver på grund av virus istället. Då stämmer det överens med det vi pratade om på övervåningen. Stora förändringar på grund av virus leder till nya funktioner.”

Han nickade och tog tillbaka pennan men till hennes förvåning suddade han ut det hon hade skrivit och började om. Stora förändringar i arvsmassan, på grund av virus eller en annan effektiv orsak, leder till nya funktioner och nya arter. Naturligt urval sållar bland funktioner och arter.

Det han hade skrivit var inte fel, bara annorlunda. Men om det var det som skulle till för att de skulle vara överens var det OK för henne. Men i så fall hade de ett nytt problem.

“Vem av oss vinner?” frågade hon.

“Du”, sa han kort.

“Varför då?”

Han suckade. “Informationsmängden är för stor”, sa han. “Virus kan göra en hel del men jag tror inte att informationen som förmedlas på det sättet är tillräcklig. Dessutom är förändringstakten i arvsmassan för hög. Genomet förstörs helt enkelt i snabbare takt än ny funktionell information kommer till.”

Hon svalde. Han visste alltså det hon hade läst men inte berättat.

“Men du tror ju på evolution”, sa hon.

Han ryckte på axlarna. “Att avkomman är annorlunda än sina föräldrar? Ja. Att arter anpassar sig till sin omgivning? Ja. Att nya arter uppstår genom förändring? Ja, men också att naturens egna mekanismer inte räcker till för att åstadkomma det. Att allt detta leder upp till människan? Ja, absolut.”

“Så … något hjälper naturen på traven, menar du? Till exempel Gud?”

Han nickade. “Eller en annan effektiv orsak”, sa han och log. “Din favorit.”

Hon rodnade. Det lät som ett sätt att komma undan Gud. Och det var det ju på sätt och vis.

Hon sneglade på honom. “Hur länge har du arbetat med det här?”

“Flera år.”

“Varför?”

Han betraktade henne allvarligt en stund. ”Jag vill förstå något innan jag tar ställning till det”, sa han. “Eller rättare sagt, jag vill veta vad det är jag tar ställning till. Jag vill inte tro på något bara för att majoriteten tror på det. Jag vill se bevisen, för och emot, och sedan bilda mig en egen uppfattning.”

Det hade alltid varit så att Peter velat bilda sig en egen uppfattning. Det hade alltid varit så att han hade vägrat tro på något eller göra något bara för att majoriteten gjorde det. Säkert hängde det ihop med att han var uppväxt i ett hem som inte hade haft samma ekonomiska möjligheter som klasskamraterna. Att följa modet var till exempel inte att tänka på. Han hade alltid ärvt sin storebrors kläder och således genom nästan hela grundskolan legat två år efter modet.

Å andra sidan hade han aldrig lidit av det. Han trivdes med att inte göra som alla andra. Han trivdes med att överraska och att vara oförutsägbar. Han hade genom hela skoltiden varit klassens clown. Han var den enda bland grabbarna som aldrig träffade lyktstolpen med snöbollen och han klantade alltid till det när de spelade fotboll. Att kunna retirera till humor och spex var en tillgång.

På högstadiet utmärkte han sig också för sin envishet. När hela skolan gick ut i elevstrejk var han den ende som krävde att få undervisning som normalt. Ingen höjde på ögonbrynen och ingen försökte övertala honom, för han var omtyckt av alla utom någon enstaka klasskamrat som inte kunde svälja att han köpte sina kläder på loppmarknader och second hand.

Hans betyg var mediokra så det var envishet som hade fått honom in på Sjökrigsskolan och senare gett honom en befattning som navigationsofficer på undervattensbåt. Det var också envishet som hade gjort att han kommit in på en av USA:s bästa skolor trots att han vare sig hade tillräckligt bra betyg eller tillräckligt med pengar för att räcka skoltiden ut.

Under utbildningen i USA hade han ryckt upp sig och tagit examen med hedersbetygelser. Sista året på college hade han med hjälp av fyra professorer skapat en modell som beskrev börsens rörelser. Han hade varit eld och lågor för med modellen skulle man kunna förutsäga nästa stora börskrasch. Men ingen av bankerna han senare hade försökt sälja den till hade nappat och med stor besvikelse hade han kastat modellen och åkt tillbaka till Norge. Där hade IT-branschen börjat bli het så han hade hoppat på och sedan flyttat till Sverige.

Nästan tjugo år senare hade han av en tillfällighet upptäckt att en av hans amerikanska klasskamrater, Carl Friedam, hade använt modellen för att göra karriär inom investmentbranschen. Det var en bitter upptäckt.

Med hjälp av en gammal vän som arbetade som redaktör på Dagens Tidning, hade Peter fått Carl Friedam att tro att han hade en uppdaterad modell som förutspådde börsens rörelser från 2009 till 2029. Carl Friedam hade sedan med hjälp av några av sina rikaste kunder betalat en ansenlig summa för den värdelösa modellen och pengarna hade blivit grunden för välgörenhetsfonden som Peter nu drev vid sidan av sin konsultverksamhet.

Bluffen hade naturligtvis avslöjats, men till allas förvåning ansåg de rika kunderna som blivit blåsta att en välgörenhetsfond var en strålande idé och att pengarna de hade förlorat bara var för småpengar att räkna i sammanhanget. Dessutom gillade de en god historia.

Tankarna avbröts av att Lena sa något.

”Förlåt?” sa han.

“Men experterna anser att naturens egna mekanismer är fullt tillräckliga för att åstadkomma evolution”, sa Lena. “Vem är du att ifrågasätta sofistikerade vetenskapsmän?”

“Tänk dig att du sitter i styrelsen för ett försäkringsbolag”, sa Peter. “Du är inte matematiker trots att matematik är verksamhetens kärna. Du är beslutsfattare och du ska bestämma om modellen som experterna visar ska användas som bolagets beskrivning av verkligheten. Du pekar på Period of invention och begär en detaljerad redogörelse för vad det innebär men istället för att få en detaljerad beskrivning blir du utskrattad. Vilket beslut fattar du?”

“Vad säger de andra i styrelsen?”

“De skrattar tillsammans med experterna.”

Hon bet sig i läppen. “Men om du inte är matematiker kommer du ändå inte att förstå detaljerna.”

“Så jag ska tro på det utan att ens ha fått chansen? Det kallas blind tro, Lena. Tro utan att ifrågasätta, tro utan att förstå.”

“OK”, sa hon. “Om experterna skrattar istället för att förklara detaljerna skulle jag inte acceptera modellen. Men säg att de försöker förklara och jag ändå inte förstår?”

“Det är det som är problemet”, sa han. “Du förstår varför modellen inte fungerar men får inget vettigt svar på varför alla ändå tror på den. Det står i läroböckerna, säger de. Det står i rapporterna från forskningen. Men där hittar du bara modellens narrativ, period of invention, inte detaljerna du är ute efter.”

Hon var tyst en stund. “Jag skulle nog rösta med majoriteten”, sa hon.

“Klokt”, sa han och bugade ironiskt. “Det är den enklaste lösningen. Du kommer få sitta kvar i styrelsen och ingen kommer titta snett på dig. Hur det går för verksamheten är en annan sak.”

När de kom upp i arbetsrummet igen blev Lena stående i dörröppningen och betrakta whiteboarden. Den åtta meter långa illustrationen med fossil i källaren visade att evolution hade ägt rum. Genetiken och Peters buske visade hur det kunde ha gått till. Men oavsett hur processen såg ut fanns det vissa kriterier som måste uppfyllas. Minst sju samtidiga genetiska förändringar krävdes för att ett nytt funktionellt och stabilt protein skulle skapas och det proteinet måste omedelbart fylla en funktion som gav organismen en överlevnadsfördel, annars fungerade inte naturligt urval. De genetiska förändringarna måste dessutom äga rum i könscellerna för det var där manualen för nästa generation fanns. För att göra någon nytta ur evolutionsperspektiv måste alltså ett virus eller en annan effektiv mekanism attackera könscellerna, annars överfördes inte de nya egenskaperna till nästa generation.

Och det måste finnas en mekanism som städade bort all kod som gått sönder, 150 ackumulerade skrivfel per generation. Och om genomet dessutom förlorade mer kod än vad som tillkom över tid var det uppenbart att virus inte var tillräckligt för att åstadkomma förändringen.

Hon skakade omärkligt på huvudet. De vetenskapliga upptäckterna gick stick i stäv med neo-Darwinismen men alla höll tyst om det. Var det av rädsla för att bli utskrattade, som Peter hade sagt? I så fall fungerade ju inte den vetenskapliga metoden. Vetenskap måste bemötas med vetenskap, inte hån och förlöjligande. Hon kunde inte ens föreställa sig vad hon skulle ta sig till om hennes egen forskning bemöttes med personangrepp istället för sakliga argument. Det var helt enkelt otänkbart.

Hon tittade på Peters fyrfältare och svalde. Detta var den mest dyrköpta poäng hon någonsin hade vunnit. Inte för att Darwins träd hade förlorat utan för att den vetenskapliga metoden stämde bättre överens med religion än med ateism. Utan fri vilja och fri tanke var den vetenskapliga metoden en chimär.

Fri vilja och fri tanke. Av någon anledning kom hon att tänka på farmor som hade varit djupt religiös och helt klart lagd åt det dogmatiska hållet. Farmor pratade alltid om syndabekännelsen, att man skulle be om ursäkt till Gud när man inte träffade rätt i tanke, ord och gärning. Och farmor sa att Gud alltid tyckte det var OK att försöka igen, om och om igen helt till det blev rätt. Det var precis som den vetenskapliga metoden förutom att man bad om ursäkt när det gick snett.

Hon bet sig i läppen. Vetenskapen bad aldrig om ursäkt.

Det fanns inte med i metodbeskrivningen.

Jungfrufödsel

Temat de hade framför sig skulle inte bjuda på särskilt stora problem. Om det var något i de kristna lärosatserna som måste vara en myt var det jungfrufödsel.

“Tror du på allt som står i Bibeln?” sa Lena.

Peter skakade på huvudet. “Jag tänker som judarna”, sa han. “Vid varje ny vetenskaplig upptäckt går de tillbaka till de religiösa texterna och frågar sig, om den nya upptäckten är sann, hur ska texterna då tolkas.”

“Och i ljuset av vad vetenskapen har kommit fram till om blomster och bin, hur ställer du dig till jungfrufödseln?”

Han tog datorn från bordet och satte sig. “Vetenskapen har kommit fram till att det mänskliga genomet blir sämre och sämre för varje generation”, sa han och var tyst en stund medan han letade.

“James Franklin Crow”, sa han slutligen och höll upp datorn så hon kunde se. “Proceedings of the National Academy of Sciences, The high spontaneous mutation rate, augusti 1997, utgåva 94. Över tid är så gott som alla mutationer skadliga. Varje ny generation är drygt en procent sämre rustad för den befintliga miljön än sin föräldrageneration men den moderna människan har hanterat detta genom sociala och medicinska framsteg. Sådana möjligheter fanns inte under bronsåldern.”

Hon rynkade pannan. “Och?”

“Och det innebär att Josef och Maria bar på genuppsättningar som inte var perfekta”, sa Peter och såg menande på henne.

Hon slog ut med armarna. “Och?” sa hon igen.

Han bet sig i läppen. “Den yttersta sanningen innehåller inga fel” sa han, “för då är den inte sann. Och den yttersta sanningen blev människa och bodde bland oss. Jesus måste vara fullkomlig annars är han inte en inkarnation av den yttersta sanningen. Fullkomlig, det vill säga felfri. Inte bara i tanke, ord och gärning utan även genetiskt. Och enligt vetenskapen hade både Josef och Maria mängder av skrivfel i sina DNA. Därför finns det bara ett sätt för Gud att bli perfekt människa även fysiskt. Han placerar en perfekt genuppsättning i ett obefruktat ägg.”

Hon stirrade häpet på honom och brast i skratt men ångrade sig genast. Hon ville egentligen inte förringa det han hade sagt. Det var en förvånansvärt stringent tanke.

“Och varför valde han en jungfru?” frågade hon.

“Vad skulle du ha gjort?” sa Peter. “Om du ska lägga grunden för tidernas starkaste berättelse väljer du knappast en kvinna som redan är gift och har barn. Berättelsen ska både gå hem bland en mer eller mindre utbildad publik i bronsåldern och samtidigt hålla för all framtid, granskad av högt utbildade experter inom olika områden.”

“Och de högt utbildade experterna har konstaterat att jungfrufödsel är omöjligt”, sa Lena krasst. “Så också uppståndelse från döden efter tre dagar.”

Han nickade långsamt. “Och det är just det som är poängen”, sa han. “Om det händer något som alla vet och alltid har vetat är omöjligt, vilken slutsats måste man dra?”

“Att det inte har hänt.”

“Du lyssnar inte på vad jag säger”, sa Peter. “Jag sa om det händer något som alla vet är omöjligt. De som levde på samma tid och i samma miljö som Jesus visste att jungfrufödsel och uppståndelse var omöjliga. Men de såg att det hände. De var ögonvittnen. Och eftersom de judiska ledarna inte kunde bevisa motsatsen, trots att de var välutbildade och fanns där och då, fick religionen inte bara fotfäste utan spreds snabbt inom det romerska imperiet.”

Hon skakade på huvudet. “Så kan du inte resonera”, sa hon. “Vi finns här och nu och du ska bevisa att en jungfrufödsel för två tusen år sedan ägde rum.”

Han stirrade på henne en stund utan att svara. ”Kan jag få en tankepaus?” sa han slutligen.

”Visst”, sa hon generöst och reste sig. ”Ta den tid du behöver. Ring mig när du tror att du är redo igen.”

Hon hittade vägen ut själv.

Det tog flera timmar innan Peter ringde och bad henne komma tillbaka. Då hade hon redan hunnit jogga, bada i bubbelpoolen och äta en lätt middag. Hon hade börjat undra om det skulle dröja så långt som till nästa dag men ju längre tid desto bättre. Guds existens var en öppen fråga så Peter kunde inte åberopa Gud för att vinna. Han måste antingen hitta en annan förklaring eller erkänna att det inte fanns någon rationell grund att tro på jungfrufödsel och därmed skulle han förlora.

Egentligen var hon ganska förvånad över händelseutvecklingen. Peter hade vetenskapliga skäl att tro på Gud, vetenskapliga skäl att tro att neo-Darwinismen var fel och vetenskapliga skäl att tro på jungfrufödsel. Guds mänskliga gestaltning måste naturligtvis vara lika felfri som den andliga. Inte i sin vildaste fantasi hade hon trott att samtalet skulle gå åt det hållet. Men en sak var att ha en bra förklaringsmodell, en helt annan var att bevisa att den var sann. Han skulle knappast lyckas.

Det blev bättre än hon hade föreställt sig.

”Min tro står och faller med två saker”, sa Peter när de hade satt sig i fåtöljerna på övervåningen. ”Jungfrufödsel och uppståndelse. Om Gud inte finns så är det naturligtvis omöjligt. Men om han finns …”

“Vilket vi inte kan utgå ifrån”, avbröt Lena.

Han hejdade sig och drog andan djupt. “Vilket vi inte kan utgå ifrån”, upprepade han och nickade.

“Alltså?”

“Alltså finns det ingen rationell förklaring till hur en jungfrufödsel kan ha gått till. Två noll.”

Hon log. ”Och det tog det dig flera timmar att komma fram till?”

”Nej”, sa Peter. ”Det är inte det jag har gått och tänkt på. Jag insåg så snart ämnet kom upp att poängen skulle bli din. Men jag har aldrig tidigare funderat över vad jungfrufödsel innebär för min tro jämfört med allt annat som står i Bibeln.”

Hon stirrade på honom. “Men om din tro står och faller med jungfrufödsel och uppståndelse och du just har förlorat diskussionen om jungfrufödsel, varför är du fortfarande kristen?”

Han svarade inte utan reste sig och gick bort till ett skåp i mörkt trä där han tog fram en flaska whisky och två glas. Lena vinkade avvärjande så han ryckte på axlarna och hällde upp ett glas till sig själv. Han tog en slurk och behöll drycken länge i munnen innan han svalde och gick tillbaka till fåtöljerna.

“Sammanfattningsvis”, började han och harklade sig, “sammanfattningsvis ser jag på hela pusslet och inte varje pusselbit för sig. Jag kan inte förklara jungfrufödsel som en fristående företeelse men jag kan förklara det i ljuset av en gudomlig orsak till universums skapelse och i ljuset av vetenskapliga rön inom genetik.”

Hon nickade och rynkade pannan. Han tänkte förvånansvärt likt en vetenskapsman. Antaganden och expertbedömningar var självklara pusselbitar i en modell av verkligheten och varje vetenskaplig uppsats innehöll hundratals referenser till andra publicerade artiklar för att visa hur forskningen stämde överens med eller motsade de andra bitarna i pusslet. Den vetenskapliga metoden var inte en öde ö, den var en del av ett sammanhängande system där allt bidrog till att skapa en helhet.

Men om Peter tänkte som en vetenskapsman i relation till sin tro måste det nödvändigtvis vara en egenskap som framkommit som vuxen eller åtminstone i tonåren.

“Har du alltid varit kristen?”

Han skakade på huvudet. ”Jag blev kristen när jag var i ungefär din ålder.”

”Och vilken ålder tror du det är?”

”Runt tjugofem?”

“Tjugofyra.”

Han log. ”Jag hade faktiskt nyss fyllt tjugofyra när jag blev kristen. På mindre än tre månader gick jag från att vara inbiten ateist till att bli kristen. Djupt troende kristen, skulle det visa sig. Jag förvånade alla i min omgivning. En kompis i Norge som hade känt mig halva livet utbrast att om jag kunde bli kristen så kunde vem som helst bli det. Jag var väldigt öppen med min omvändelse men jag ville inte gå till någon kyrka. Och jag ville knappt umgås med mina kristna vänner som jag tidigare debatterat så hårt mot.”

”Varför inte?”

Han ryckte på axlarna. ”Samma uppfattningar om den kristna gemenskapen som du sannolikt har just nu. Jag ville inte att någon skulle diktera hur jag skulle tolka och leva ut min tro.”

Han drack lite till och Lena sneglade misstänksamt på honom. Från ateist till kristen på mindre än tre månader. Hur i herrans namn kunde det gå till?

”Hur kunde du ändra mening så snabbt?”

Han skrattade. ”Det var inte alls så snabbt som det verkar. Jag känner folk som blivit omvända på en sekund. Inbitna ateister först och hängivna kristna sedan.” Han tittade muntert på henne. ”Om du vill undvika att bli kristen ska du inte gräva för mycket i det, Lena. Polletten kan plötsligt ramla ner.”

”Tror jag inte ett dugg på.”

De var tysta en stund.

”Vill du höra min historia?” sa han plötsligt.

Hon tvekade. Det var inte därför hon var där. Å andra sidan var hon nyfiken. Han var på alla vis skärpt och ändå hade han gått i fällan, till råga på allt som vuxen. Hon nickade.

”Jag konfirmerades som femtonåring”, började Peter. ”Och det ångrar jag fortfarande. Jag var inte alls kristen. Jag var precis lika otroende som mina kompisar men vi konfirmerades allihop. Det fanns en lång tradition i området där jag växte upp och ingen av oss ville bryta den. Och så fick vi ju så fina presenter när det var över.

“Kanske var det just ångern över hyckleriet som gjorde att jag tog en så markant ställning emot kristendomen. Jag vet inte. Jag pluggade naturvetenskapligt på gymnasiet och då föll det mesta på plats utan Gud. Under gymnasietiden träffade jag av och till kristna för att debattera och det var naturligtvis hur lätt som helst att argumentera dem i sank.

“Efter några år i marinen åkte jag till USA för att plugga ekonomi. Och jag lovar dig, att vara ateist i USA är svårare än att vara ateist i Norge eller i Sverige. Men jag tyckte det var en rätt kul utmaning. Jag klev in i debatter närhelst tillfälle gavs och jag irriterade alla eftersom jag kunde bevisa att Gud var osannolik eller i bästa fall en öppen fråga. Jag blev efterhand rätt duktig. Jag visste vilka argument som skulle komma och jag hade en gedigen repertoar att möta dem med. Precis som du, Lena.

“Vid ett tillfälle inviterades jag av kristna klasskompisar att följa med till en pensionerad pastor. Han pratade på om den ena bibelberättelsen efter den andra och jag ställde den ena kategoriska frågan efter den andra. Jag ville provocera honom så att han skulle börja gå i cirklar. Mina kristna vänner blev naturligtvis upprörda. De hade förberett sig på en afton fylld med tröstande svada och hamnade istället i en intellektuell brottningsmatch.

“Amy, en av tjejerna som var med, bad mig sluta. Men innan jag hann svara något i stil med att jag ville syna bluffen, svarade pastorn. Lugn, sa han, han gör sig bara redo att tro. Han gör sig redo att tro? Jag? Jag blev chockad. I varje fall höll jag tyst resten av kvällen.

“Några dagar senare satt jag i Amys lägenhet. Jag frågade vad som var fel med att påpeka Bibelns uppenbara svagheter. Pete, svarade hon allvarligt, du tror att du kan en massa men egentligen har du ingen aning om vad du pratar om.

“Du har hört den förr, eller hur? Kristna säger ofta så när de känner sig pressade eller inte kan ge en vettig förklaring till även de enklaste frågorna. Jag hade hört den många gånger förut, och tro mig, jag kunde jättemycket om Bibeln.

“Jag bestämde mig för att gå ändå grundligare tillväga så att ingen ens skulle kunna antyda att jag inte visste tillräckligt mycket. Ja, du har ju sett hur mycket jobb jag lägger ner när jag fokuserar på något. Jag gick raka vägen och köpte en bibel. Jag hade för avsikt att läsa den från pärm till pärm och skriva ner varenda inkonsekvens jag hittade och varenda berättelse som visade att Gud var en grym och självupptagen tyrann.

“Till att börja med var det ganska kul. Jag kunde berättelserna något sånär men att läsa Bibeln sammanhängande gav nya insikter om hur intelligensbefriad kristendomen var. Det var knappt möjligt att läsa en enda sida utan att hitta tokigheter som jag kunde notera och kommentera.

“Efter drygt en månad var jag halvvägs genom Gamla Testamentet. Listan jag höll på med fyllde ett helt kollegieblock. Det var väl då den första pengen ramlade ner. Det var helt enkelt för mycket. Jag ställde upp ett antal mer eller mindre rimliga förklaringar till varför ingen hade redigerat eller censurerat innehållet, men jag landade ändå i att Gamla Testamentet måste vara ett dokument över hur olika människor genom tiderna hade upplevt Gud. Kanske är det det man menar med att Bibeln är helig, vikten av att behålla berättelserna som de är och inte nödvändigtvis att varje ord kommer från Gud.

“Det var en häpnadsväckande upptäckt. Om varje berättelse var som ett tidningsreferat var alla mina anteckningar meningslösa. Om fyra tidningar refererar till en händelse på olika sätt och med olika infallsvinklar betyder inte det med automatik att händelsen inte har ägt rum. Däremot bevisade det inte heller att Gud fanns. Var och en av Gamla Testamentets författare kunde mycket väl vara galna eller ha hallucinerat. Eller så kan de rent av ha fabricerat berättelserna för att göra sig märkvärdiga. Och en grym och krävande gud är ett utmärkt maktmedel när det inte finns naturvetenskapliga förklaringar att tillgå.

“Gamla Testamentets gud var verkligen grym och sträng och krävande och självcentrerad. Reglerna han ville att människan skulle följa var omänskliga och straffen han utmätte för människans brott likaså. Huvudpersonerna var smått förtvivlade. Oavsett vad de gjorde blev det ofta fel. De straffas och reser sig, straffas och reser sig, och bara några enstaka har förmånen att gillas av Gud. Och att gillas av Gud innebar inte att de hade flyt. Tvärt om! Hjältarna lever hårda liv, några på gränsen till outhärdligt. Vissa belönas efter ett tag, vissa belönas vid livets slut och vissa belönas inte alls.

“När jag med nya ögon fortsatte läsa var jag mest nyfiken på hur jävligt nästa man skulle få det. Och ju längre jag kom i Gamla Testamentet dess mer nedslående tedde sig den övergripande bilden av Gud. Han var ju totalt omöjlig att tillfredsställa!

“När jag var klar med Gamla Testamentet och skulle börja läsa Nya Testamentet var det just denna insikt jag hade. Om Gud finns är det kört. Tack och lov att han inte finns.

“Med hela Gamla Testamentet i bagaget var det en märklig upplevelse att läsa om Jesus. En och samma berättelse som repeterades fyra gånger, med en hel del variation. Som fyra olika tidningar ungefär. Men det spelade ingen roll. Budskapet var det samma. Allt är förlåtet. Gud är inte arg. Det som var fel mellan människan och Gud har Jesus rättat till. Skuldsanering i stor skala. Kronofogden får vända i dörren.

“Jag läste evangelierna som en samling myter. Jungfrufödelse, Betlehemsstjärna, Jesus som går på vattnet, helar sjuka, väcker upp döda, korsfästs och blir levande igen på tre dagar. Säkert spännande och omtumlande berättelser för en tidsålder utan begrepp om vare sig biologi eller naturlagar. Mysticism var en del av deras vardag. Men för moderna och kunskapsrika människor som du och jag är det naturligtvis omöjligt att ta berättelserna på allvar.”

Han reste sig, grep en tuschpenna och ställde sig vid tavlan där han stod orörlig och tankfull i några sekunder innan han ritade en liten cirkel med några stjärnor runt och ett litet hus överst på cirkeln.

”För nästan fem hundra år sedan var detta människans världsbild”, sa han och vände sig mot Lena. ”Jorden var universums mitt. Dåtidens vetenskap och matematik verifierade modellen och alla var nöjda och glada. Men år 1543 lanserade Kopernikus tanken att det var solen som var universums mitt, och 1632 publicerade Galileo Galilei en jämförelse mellan den gamla och den nya teorin där han konstaterade att Kopernikus’ teori sannolikt var rätt.”

”Det intressanta med Galileo är att han fram till 1610 varit känd som en stark motståndare till Kopernikus’ teori”, fortsatte Peter. ”Men år 1610 ändrade han radikalt ståndpunkt. Varför? Hur? Det var först när Isaac Newton år 1687 lanserade sina naturlagar som man kunde bevisa att Kopernikus’ teori var rätt. Galileo ändrade alltså ståndpunkt utan att ha vetenskapliga bevis att förlita sig på.”

Han tittade menande på henne. ”Galileo fördjupade sig i Kopernikus idéer för att kunna bemöta och kritiserade dem. Vid något tillfälle måste han ha upptäckt att Kopernikus’ teori helt enkelt var bättre. Den nya helheten han upptäckte måste ha varit så mycket bättre än den gamla att han var villig att både uteslutas från kollegiet och straffas hårt för sina åsikter. Han måste helt enkelt ha ställt sig frågan tänk om det är sant och sedan ha övertygats om att så var fallet. Utan bevis. Observationerna han hade att tillgå talade både för och emot teorin.”

Han satte sig igen. ”Jag ställde mig själv precis samma fråga. Jag tror det var när jag närmade mig slutet på Apostlagärningarna. Tänk om det är sant? Helheten som Bibeln presenterade med Gud var vida bättre än helheten jag förespråkade utan Gud.”

Hon stirrade på honom. ”Och det räckte för att du skulle bli kristen?”

”Absolut inte”, svarade Peter. ”Men jag kunde inte släppa tanken. Tänk om det är sant? Sedan läste jag breven där de olika församlingarna blir utskällda och Paulus anger tonen för hur en kristen ska uppföra sig. Och till slut tragglade jag mig igenom Uppenbarelseboken utan att egentligen fatta så mycket av den. Sedan stängde jag Bibeln och jag har bara öppnat den en handfull gånger sedan dess.”

”Du skojar!”

”Nej, allvarligt. Jag läser en del böcker av både filosofisk och vetenskaplig karaktär för att lära mig mer om vad som kan ha hänt för två tusen år sedan. Bibeln har jag bara öppnat när någon kristen fantast har gett mig en tankeställare.”

”Men kristna fantaster uttalar sig ju titt som tätt”, sa Lena. ”Innebär inte det att du borde titta efter i Bibeln lite oftare?”

”Nej.” Han ryckte på axlarna. ”De allra flesta uttalanden som kommer från kristet håll förvanskar det enkla budskapet som Bibeln innehåller. Det kan man i princip avgöra på en gång.”

De satt båda tysta en stund. För Lena var det svårt att få ihop hur man kunde kalla sig djupt troende kristen och samtidigt leva utan att ständigt vända sig till Bibeln för vägledning. Var Peter verkligen en kristen i ordets rätta mening? Hon ville fråga, men visste inte hur.

”Och när du hade stängt Bibeln bestämde du dig för att du var kristen?” frågade hon.

Han suckade. ”I princip, ja. Men så enkelt var det inte. När jag hade stängt Bibeln bestämde jag mig för att en världsbild med Gud var bättre än en världsbild utan Gud. Jag vet att det låter fullkomligt idiotiskt men så är det. Ett liv utan Gud kändes plötsligt som ett liv utan mening. Bibeln var som en skattkarta. Jag hade läst hela kartan men ändå inte hittat skatten. Jag hade hittat en nyckel men ingen dörr att låsa upp.”

Hon stirrade vantro på honom. ”Menar du att du kastade rim och reson överbord fullständigt? Med full vetskap om allt vad kristendomen ställt till med och fortfarande ställer till med?”

Han log sorgset mot henne. ”En sten kan inte flyga. Lena kan inte flyga. Därför är Lena en sten. Fritt efter Ludvig Holberg.”

”Vilket skulle betyda?”

”Jag tog inte ställning till vad kristendomen ställer till med. Jag tog ställning till Gud. Jag ville helt enkelt tro att det var sant. Oberoende av bevis, rim och reson. Oberoende av korståg och inkvisition och Gud vet vad.”

Hon drog andan djupt, skakade på huvudet och andades sedan ut, sakta och ljudligt.

”Och hur kändes det, då?” sa hon.

”För jävligt. Jag fick inte till det. Jag kunde inte tro hur gärna jag än ville. Så jag började be. Jag bad till en gud som jag inte trodde på. Jag sa att jag innerligt gärna ville tro. Och så försökte jag komma ihåg Vår Fader som jag tragglade mig igenom varje kväll. Det blev nog en ny variant varje gång men efter några veckor tror jag att den var något sånär korrekt.”

”Varför tittade du inte bara i Bibeln?”

Han ryckte på axlarna. ”Jag vet inte riktigt. Bibeln jag hade läst var på engelska och jag bad på engelska. Men av någon anledning ville jag att just Vår Fader skulle vara som jag hade lärt den som barn. Kanske var det på något sätt mer … högtidligt. Jag vet inte. Men det gjorde ingen skillnad. Jag trodde inte ett dugg trots att jag så gärna ville.”

”Jag höll på i ett par veckor”, fortsatte han. ”Inget hände. En nära vän till mig var också ateist. Vi var rätt filosofiskt lagda och diskuterade ofta övertro i allmänhet och kristendom i synnerhet. Vi hade alltid varit rörande överens om kristendomens idioti. Det var ett tag sedan vi hade träffats. Det var vår och alla pluggade till tentorna. Det sociala umgänget gick på lågvarv. För att få en välförtjänt paus hade han inviterat mig hem till sina föräldrar en helg och nu var vi på väg tillbaka till skolan i hans bil. Naturligtvis diskuterade vi övertro igen. Övertro i allmänhet och kristendom i synnerhet.”

Han log för sig själv av minnet. ”Jag kommer inte ihåg hur diskussionen gick. Jag kommer bara ihåg hur förvånad han var. ’Pete’ sa han. ’Du försvarar ju den kristna tron. Tror du på det där?’ Jag svarade utan att tänka. ’Ja, det gör jag!’ Sedan blev jag tyst. Det var som om någon hade kastat en hink iskallt vatten på mig. Fast tvärt om. Jag fylldes av lycka och värme. Det var underbart. Jag insåg att jag trodde. Långt in i ryggmärgen trodde jag. Varenda cell i kroppen trodde.”

Hon såg hur håren på Peters armar reste sig. Som om det nyss hade blivit tvärdrag. Hon rös.

”Jag visste inte vart jag skulle ta vägen”, fortsatte Peter. ”Det kändes som om jag var förälskad. Jag vet inte vad jag annars ska jämföra med. Det var … det var underbart.”

Han tystnade och Lena kände sig plötsligt modlös. Den intelligenta och resonabla Peter hon trodde hon hade lärt känna tidigare på dagen hade ersatts av en just så innerlig och intelligensbefriad person som hon ansåg att en kristen var.

”Peter”, sa hon lugnt. ”Det låter för mig som att du helt enkelt hypnotiserade dig själv. Du blev så gripen av Bibelns berättelser att du suggererade dig själv in i illusionen om Gud. Tron fyllde ett hål i dig. Kristendomen är, har alltid varit och kommer alltid att vara en livslögn.”

Han log mot henne. ”Kanske det”, sa han. ”Kanske det. Men om du har varit färgblind hela ditt liv är det ganska mäktigt att plötsligt kunna se färger.”

”Trams!” sa Lena med eftertryck.

Han nickade långsamt och tittade begrundande på henne igen. ”Poängen är att när jag blev kristen tittade jag mig inte tillbaka. Jag reflekterade inte över om berättelserna kring Jesus var myter eller ej. Gud blev förklaringsmodellens kärna, och – jag är hemskt ledsen, Lena – för Gud är allting möjligt.”

Han höjde handen för att hejda henne. ”Jag vet att den meningen diskvalificerar mig. Jag har använt de senaste timmarna till att på nytt ta ställning till de olika berättelserna. För min del spelar det ingen roll om det är myter eller ej. Utom två av dem. Jungfrufödelse och uppståndelse.”

”Vilket gör dig irrationell”, konstaterade Lena kort.

”Säg inte det till mina kunder, är du snäll”, sa Peter och flinade. ”De flesta av dem tror att jag är rätt smart.”

Jesus

Lena låste dörren och vände sig om. Över häcken kunde hon se Peters hus. Det var ett hus och en vy hon hade sett tusentals gånger. Peters hus. Det kändes fel att kalla det Peters hus. Inger och Sture, det gamla paret som hade bott där tidigare, skulle liksom alltid finnas kvar och se likadana ut och fråga henne lika entusiastiskt varje höst om hon ville smaka på äppelsaften som de nyss hade gjort. Nu fick hon helt andra känslor när hon tittade på huset. Motstridiga känslor.

Gårdagen hade varit omtumlande. Först hade hon trott att grannen var kristen fanatiker. Sedan hade hon i Peter hittat en smart och eftertänksam meningsmotståndare. Hon kunde följa och även uppskatta hans argumentation, trots att hans ståndpunkter var så väsentligt annorlunda än hennes egna. Hon gillade definitivt att han inte var rädd för att erkänna sig slagen när han inte hade flera argument. Som om det vore helt utan betydelse att förlora.

Kvällen innan hade hon fått se ytterligare en sida av Peter. Han hade berättat om hur han hade kommit till tro och i motsats till deras diskussion så långt var det en berättelse nästan helt utan intellektuellt innehåll. Han hade kapitulerat inför utmaningen att rationellt förklara jungfrufödsel och istället försökt få henne att förstå hur man trots allt kunde tro på det. Men han hade misslyckats. Det förblev ett mysterium hur en till synes intelligent man som Peter kunde låta sig fångas av en så uppenbar myt.

Allt han hade sagt hängde ändå ihop. Den yttersta sanningen var inte tvingad att skapa något men hade ändå åstadkommit ett universum. Det indikerade fri vilja och således att den yttersta sanningen kunde vara Någon. Att evolution var ett faktum hade de varit överens om men hon hade fått poängen eftersom Peter hade ansett att naturen självmant inte kunde generera så mycket ny fungerande DNA-kod som krävdes för att en ny art skulle uppstå. Det hade ändå varit en dyrköpt poäng för neo-Darwinismen hade förlorat. Livets träd var i verkligheten en buske och skräp-DNA var till allas förvåning inte skräp utan fungerande kod.

Att Maria nödvändigtvis måste ha varit jungfru berodde dels på att Gud ville födas utan genetiska fel när han nu äntligen hade bestämt sig för att bli människa och dels på att signaleffekten skulle fungera för all framtid, även i en tid när människan trodde att vetenskap och religion inte gick ihop. Det var ganska klurigt, speciellt med tanke på att det var religion och vetenskap som gick ihop medan ateismens syn på människan var en vetenskaplig självmotsägelse. Utan fri tanke, ord och gärning var den vetenskapliga metoden en chimär. Det hade hon varit tvungen att ge Peter rätt i.

Hon skakade uppgivet på huvudet och gick nedför trappan mot grusgången. Jesus stod som första punkt på dagens agenda och hon hade faktiskt ingen aning om hur ronden skulle utfalla, trots att hon i hundra procent av sina tidigare Jesus-dueller hade lämnat en slagen och frustrerad kristen efter sig.

Det fanns flera orsaker till osäkerheten. Den mest uppenbara var att Peter i sin berättelse inte med ett ord hade nämnt att det var Jesus’ mirakler som hade övertygat honom. Han hade helt enkelt kommit fram till att en världsbild med Gud var bättre än en världsbild utan Gud. Att miraklerna som beskrevs i Bibeln mycket väl kunde vara myter var han helt införstådd med. Dessutom hade han tidigare på dagen sagt att kristendomen bara vilade på två grundpelare. Att Gud fanns och att Jesus var hans son. Eftersom de hade kommit överens om att Gud lika gärna kunde finnas som inte finnas – hon var lika förvånad som förbittrad över detta faktum – så måste väl dagens diskussion handla om sannolikheten för att Jesus var Guds son eller inte, oberoende av miraklerna han påstods ha utfört. Peter hade nämligen fullkomligt rätt i att om Gud fanns så var jungfrufödsel och uppståndelse möjligt. Det var bara om Gud inte fanns som dessa två företeelser blev irrationella.

Detta, och Peters grundliga genomgång av evolutionsteorin, hade gjort att hon hade startat datorn och googlat på ’Jesus’ så snart hon hade kommit in till sig själv kvällen innan. Om diskussionen inte skulle handla om mirakler hade hon anmärkningsvärt få argument. Tidigare hade varje Jesus-duell handlat om miraklernas orimlighet i ljuset av den moderna människans naturvetenskapliga insikter. Tidigare hade hon dessutom haft Guds icke-existens som utgångsläge, vilket hon inte hade nu. Hon behövde alltså läsa in sig på personen Jesus och lämna det övernaturliga åt sidan.

Hon hade blivit sittande till klockan tre på natten. Det första svaret från Google hade varit en länk till svenska Wikipedia och eftersom hon inte riktigt visste vart hon skulle börja hade hon surfat dit.

Först hade hon blivit förtjust över det akademiska upplägget. Det kändes som hemmaplan. Men efter att ha läst, hoppat lite fram och tillbaka på sidan, och läst igen, hade hon upptäckt att det inte gav henne något. Att Jesus var en historisk person var hon sedan länge övertygad om. Om man påstod att Jesus var en myt skulle man nämligen få svårt att förklara varför inga andra historiska personer var myter. Lena hade gått i den fällan några gånger och sedan fokuserat på miraklerna i stället. Varje seger hade därefter kommit lättare.

Uppgifterna på Wikipedia hade bekräftat bilden av Jesus som en historisk person, men materialet gav ingen bild av vem personen Jesus kunde ha varit. Det var personen Jesus hon måste angripa idag. Den ohelige och liknelselöse. Den Jesus som fanns i pauserna. Wikipedia gav dock bara historiska fakta och sedan en lista med alla religiösa filosofier och teorier som Jesus hade gett upphov till, vilket inte intresserade henne ett dyft. De flesta av de andra länkarna från Google innehöll mest religiöst svammel som hade fått henne att må illa. Hon hade snabbt kroknat.

Ett infall hade fått henne att skriva bibeln.se i adressfältet på webbläsaren, och hon hade strax insett att hon hamnat rätt. Sökfunktionen på sidan gav henne alla möjligheter att hitta det hon ville, och hon hade inga problem att klura ut vilka sökord hon skulle använda. Hon var trots allt forskare.

Bilden som tonat fram under natten hade förvånat henne. Miraklerna och liknelserna som hon kände så väl hade i alla år varit ett rött skynke. Något oacceptabelt. Hon hade aldrig känt sig manad att lyfta skynket åt sidan, vilket hon gjorde nu. Och det hade känts som om Jesus och personerna runt honom vänt sig om och mött hennes blick. Som när en dirigent vänder sig mot publiken efter att musiken har tystnat. När hon valde bort miraklerna och liknelserna var det som om musiken, den störande musiken, tystnade. Och hon gillade motvilligt det hon såg.

För det första hade hon insett att Josef var en sann hjälte och inte en perifer figur som tafatt betraktade en krubba i ett stall. Hon gillade Josef stenhårt och undrade varför han inte hade getts större utrymme i berättelserna. Utan honom skulle ju både Maria och Jesus ha fått det svårt. Och det var väl män som hade skrivit Bibeln? Då skulle man väl ha förväntat sig lite mer om Josef och lite mindre om Maria. Men så var det inte. Hjälten Josef skrevs det inte så mycket om.

För det andra hade hon upptäckt att hon för det mesta gillade de personliga möten som Jesus hade. Visst var det sentimentala grejor, han tog sig ju an de svaga och utstötta, men det var samtidigt en feel-good upplevelse. Hon kunde förstå hur grannen Peter, eller vem som helst, kunde ta till sig Jesus som ett gott föredöme. Att göra honom till gud bara för att han var snäll var dock att gå några steg för långt. Dessutom var inte Jesus snäll i alla sammanhang. Han kunde vara hård och avvisande också, och hårdast var han mot de religiösa ledarna. För två tusen år sedan hade Jesus haft samma uppfattning om religiösa ledare som hon själv hade idag!

För det tredje hade hon hittat en föredömlig feminist i Jesus. Om någon förolämpade en kvinna i hans närhet högg han direkt. Det måste ha varit rätt utmanande för männen runt honom. Och sedan det geniala i att den av er som är fri från synd skall kasta första stenen på henne. Det var naturligtvis en berättelse hon kände väl men hon hade aldrig läst den själv. Allt hon kunde om Bibeln kom från andra källor. I föräldrahemmet hade det inte funnits någon bibel och hon hade aldrig saknat någon heller. Inte förrän nu, nu när hon behövde förbereda sig inför sin svåraste Jesus-duell hittills.

Hon irriterades av att läsupplevelsen stördes, både av att läsa på datorskärmen och av det faktum att hon letade sig fram med sökord. Hon irriterades också av att hon inte hittade något att angripa, trots att hon hade letat i flera timmar. Hon hade trott att Jesus förespråkade en massa som hon annars förknippade med kyrkan och de kristna, men så var det inte. Bilden var mycket mer nyanserad. Tog man bort det övernaturliga gillade hon Jesus.

Men det var naturligtvis det övernaturliga som var knäckfrågan. Jesus påstod att han var Gud. Hon hade därför beslutat att sikta in sig på att Jesus var en lögnare. För även om Gud existerade kunde Jesus’ påstående vara lögn, och hur skulle Peter kunna bevisa motsatsen?

Jesus ljög och lögnen fick sedan oanade konsekvenser för honom. När han fångades och skulle dödas var det för sent att backa, och han gick ner med flaggan i topp. Så måste det ha varit. Jesus var en smart, envis och stolt lögnare. Det var så hon skulle vinna poängen.

Strax innan hon hade tänkt stänga av datorn hade hon kastat en sista blick på skärmen och känt sig manad att läsa ytterligare några verser. Det var forskarvanorna som gjorde sig påminda – man blev aldrig klar med att kolla, dubbelkolla och även trippelkolla. Texten handlade om att Jesus ville tvätta lärjungarnas fötter men Petrus hade vägrat. Hon hade legat vaken en stund och undrat vad Jesus hade menat med sitt svar. Om jag inte tvättar dig har du ingen gemenskap med mig. Vad skulle det betyda? Om inte jag får tvätta dig, så skiter jag i dig. Eller?

Peter stod i vardagsrummet och tittade fundersamt ut mot vattnet och den mulnande himlen. Det skulle regna lite idag också.

Tankarna vandrade medan han väntade på att Lena skulle ringa på, ateisten som hade stört hans lugna tillvaro och fått honom att bryta löftet att aldrig, aldrig, för en ateist berätta om sin resa till tro. Han kom för väl ihåg hur han själv hade reagerat på kristnas vittnesbörd när han fortfarande var ateist.

På en buss i Oslo hade han en gång överraskats av att en tjej hade satt sig i sätet bredvid hans. Det hade varit gott om lediga platser men hon hade av någon anledning siktat in sig på honom. Han hade snabbt förstått varför. ’Känner du Jesus?’ hade hon sagt. Känner du Jesus! Han hade börjat kallsvettas. Känner du Jesus! Skulle han debattera livsåskådning på en buss?

Han kom inte ihåg vad han hade svarat. Något hade han väl sagt medan bussen sniglat sig genom rusningstrafiken fram till nästa hållplats där han hade fått möjlighet att rymma från hela situationen. Känner du Jesus? När han själv hade blivit kristen hade han bestämt sig för att aldrig prata om tro med andra än de som kunde relatera till religiösa upplevelser eller som var uppriktigt intresserade.

Lena var inte uppriktigt intresserad av annat än att argumentera honom i sank. Ändå hade diskussionen om jungfrufödsel tvingat honom att berätta om resan till tro. Där och då hade det känts som det enda rimliga men det var inte det han hade sett framför sig när han hade tackat ja till duellen. Gud och evolution kunde han diskutera i rationella och logiska termer. Det ena ämnets svagheter blev styrkor i det andra. Jungfrufödelse hade han inte alls varit förberedd på och det irriterade honom att han blivit så personlig för att komma undan med hedern i behåll.

Han suckade. Hur mycket heder han egentligen hade räddat var oklart. Lena hade uppfattat det som att hans tro berodde på någon psykisk svaghet och han kunde naturligtvis inte avfärda att hon hade rätt, trots att Gud på väl valda ställen i hans liv hade sett till att uppmuntra honom. Förutom känslan av förälskelse strax efter att han hade kommit till tro hade Gud med påtaglig träffsäkerhet gett honom nya insikter genom åren. Problemet var bara att sådana insikter inte var användbara när man skulle övertyga icke-troende om att Gud fanns och att Jesus var hans son. Ingen trodde på spökhistorier så varför skulle en ateist ta tilltal och syner på allvar?

Därmed hade han också ett stort problem inför dagens första tema. Han var lika förälskad i Jesus som tjejen på bussen tjugofem år tidigare hade varit, även om hans känslor gav sig andra uttryck idag än den första tiden som kristen. Nu satt kärleken som en klump i halsen och ett pirr i magen. Som en föraning, en förnimmelse av Guds oändliga kärlek. Det var så starka känslor att han inte vågade släppa dem loss. Han brukade sätta sig vid pianot när han var glad eller rörd över den gudsgemenskap han tyckte sig uppleva. Det var då han spelade som bäst och det hände att han förvånade sig själv över allt vad fingrarna kunde hitta på när han riktade sin musik till Gud.

Och det var dessa känslor som utgjorde problemet i den kommande diskussionen med Lena. Hur skulle han kunna prata om Jesus utan att det blev så känsloladdat som tjejen tjugofem år tidigare hade gett uttryck för? Nu var han i hennes situation, med den skillnad att Lena inte skulle rymma vid nästa hållplats. Hon skulle inte ge sig förrän han tvingades erkänna att idén om en gudomlig Jesus var lika irrationell som jungfrufödelse.

Frågan var nu vad i all världen han skulle säga. Han hade ingen aning. Allt han visste var att han till varje pris ville undvika att berätta om sina känslor. Han måste fokusera på vilken roll Jesus hade i relationen mellan Gud och människan. Han måste styra diskussionen åt det filosofiska hållet. Det personliga var för sårbart. För nära.

När dörrklockan ringde och han revs ur sina tankar slog det honom att när det handlade om Gud kunde man bara vara säker på en sak. Att det sällan blev som man själv ville.

Så snart Peter öppnade dörren blev det uppenbart för dem båda att den andra var osäker, vilket också förvånande dem båda. Lena hade förväntat sig en munter Peter, det var ju han som hade satt Jesus på listan, och Peter hade förväntat sig en kylig Lena. I stället hälsade de nästan blygt på varandra och var sedan tysta hela vägen upp till arbetsrummet där de försåg sig med varsin kopp kaffe.

”Jag surfade lite på Jesus i går kväll”, började Lena.

”Hittade du något bra?”

”Visst, han fanns nog.” Hon log. ”I motsats till Gud, alltså.”

Han nickade. ”Och vem var han? Stod det något om det?”

”Nej. Inte om man bortser från de religiösa sidorna”, sa Lena. ”Så jag ringde 118 100. De påstår ju att de kan svara på allt.”

De skrattade pliktskyldigt och Peter fann en öppning. ”Och vad säger de religiösa sidorna?”

Hon suckade. ”Att ni som tror på Jesus kommer till himmelen och att vi andra kommer till helvetet.”

Han häpnade. ”Du skojar!”

”Ja.” Hon fnittrade. ”Jag skojar. Jag hann inte leta så mycket. Jag tittade lite på Wikipedia och lite på en hemsida om Bibeln som jag hittade. Men visst är det väl så, Peter? Är du inte lite udda som påstår att jag inte kommer till helvetet?”

Han drack av kaffet för att samla tankarna. Han hade inte väntat sig den ödmjuka och skämtsamma attityden och visste inte hur han skulle förhålla sig till den. Jesus var ju kärnan i allt kristet och därmed det röda skynket för varje icke-troende. Viftade man lite med skynket så anföll de. Det var olustigt och gjorde dialogen svår. Men Lenas genuint nyfikna blick fångade och överraskade honom.

”Om du hade frågat för tjugo år sedan skulle jag ha svarat annorlunda”, sa han. “Det tog faktiskt många år innan jag upptäckte att Jesus inte var en biljett ut ur helvetet.”

”Men är det inte det som är hela poängen?” sa Lena. ”Utan ett helvete behövs väl inte Jesus över huvud taget?”

Han skakade på huvudet och drog andan djupt. ”Även utan ett helvete behövs Jesus i allra högsta grad.”

Hon såg allvarligt på honom. ”Svara ärligt nu. Har du valt bort helvetet helt och hållet eller stör det bara den kristna marknadsförningen?”

Han drog på det. ”Jag tror att helvetet är ett arv från gamla religiösa traditioner”, sa han. “Eller att begreppet laddas med fel innebörd.”

Han ville fortsätta men hon avbröt.

”Men borde inte de som levde närmast Jesus’ tidsålder också ligga närmare sanningen? De var ju närmare källan än vi, utan alla förvanskningar som skett med tiden?”

De kände båda att de började komma upp i varv. Kanske hade den inledande blygheten bara berott på att de behövde värma upp. Det goda kaffet hjälpte också till.

”Jag tror såhär”, sa Peter. ”De kristna som kom före oss prövade sig fram i tron på olika sätt, precis som alla kristna församlingar gör idag och precis som alla församlingar och kristna kommer göra i framtiden. Tanken om helvetet fick någon stans på vägen väldigt stort fokus. Säkert fanns det också de som skaffade sig makt genom att hota med helvetet om man inte köpte deras grej.”

“Nu har vi två tusen års erfarenhet av vad det innebär att vara kristen”, fortsatte han. ”Vi har gått på ett antal nitar och vi har fått ett antal insikter. Och bland insikterna finns alltså att helvetet i form av ett brinnande hav kanske är ett missförstånd. Helvetet behöver inte vara en plats, det skulle kunna vara en känsla eller ett tillstånd.”

”Och hur kommer det sig att vi som står utanför kyrkan inte har hört talas om detta?” sa Lena med höjda ögonbryn.

”Därför att ni inte är ett dugg intresserade av att fördjupa er”, sa Peter snabbt. ”Ni letar efter allt som talar emot kristendomen utan att ta hänsyn till att kristna utvecklas i samma takt som resten av samhället. Om det inte vore så skulle inte en fullt normal kristen som jag kunna fungera i ett sekulärt samhälle.”

Hon skrattade. ”Det där var väl ändå orättvist, Peter. Jag sitter ju här.”

Han hukade sig och flinade. ”Förlåt! Vad jag försöker säga är att man kan utvecklas som kristen. Ändra åsikt om ett och annat. Och att även vi är offer för vårt kulturarv. Det tog mig som sagt många år innan jag insåg att Jesus inte var en biljett ut ur helvetet.”

”Vad är han i så fall?”

”En frälsare.”

”Är inte det samma sak?”

”Jo, men han frälser alla. Inte bara de som tror”, sa Peter. ”Som ateist hade jag precis samma uppfattning om kristendomen som du. Även den första tiden som kristen tänkte jag mycket på att Jesus tog på sig det straff som jag själv egentligen skulle ha haft.”

Han hade i början understrukit varje ord med händerna och nu fortsatte han att berätta med rastlösa rörelser. Kroppsspråket var totalt genomskinligt och helt annorlunda från det hon hade sett dagen innan. Hon hade observerat att han gillade diskussionerna om Gud och evolution men när han sedan hade berättat om sin resa till tro hade hon märkt en viss uppgivenhet. Nu såg hon att han inte bara var frustrerad och osäker, han var påtagligt sårbar. Hon kunde först inte förstå varför, men efterhand som han berättade insåg hon att det var det personliga i berättelsen som gjorde det. Han presenterade inte en samling välformulerade argument. Han öppnade sig och det störde honom. Som om det skulle ge henne ett känslomässigt övertag som han inte skulle kunna värja sig mot.

Han förklarade att det kanske inte var så märkligt att det hade tagit så lång tid för honom att ändra syn på vad nåden innebar. För det första hade kyrkan så länge han kunde minnas talat i termerna synd och straff och nåd. Med betoning på synd. För det andra hade han i Gamla Testamentet fått bilden av en grym och krävande gud som bara kunde blidkas genom ett offer. Att det offret var Jesus och inte han själv var ju en lättnad.

För det tredje, och kanske det viktigaste, hade ett av hans första möten som nybliven kristen varit med Amys pappa, som var pastor. Han kände Peter väl och hade haft ett antal teologiska duster med honom. Naturligtvis hade han varit skeptisk när Peter hade påstått att han hade blivit kristen, och hade strax velat veta vad Peter egentligen trodde.

Peter hade då förklarat att på domens dag skulle han själv gå fri eftersom Jesus hade tagit hans straff. Och Amys pappa hade nickat nöjt och sagt att Peter gjorde väl i att slå vakt om denna vetskap och inte låta sig påverkas av dem som ville förvanska hans tro, ett råd som Peter hade tagit på fullaste allvar. Han hade inte satt sin fot i en församling de fyra första åren som kristen och han hade vägrat att ge sig in i religiösa diskussioner. Han hade helt enkelt varit livrädd för att någon skulle beröva honom hans nyfunna, härliga tro.

Därmed hade han under många år också gått miste om alla de nyanser som berikar kristendomen, alla de upplevelser och insikter som andra kristna har och delar med sig av, och som gör det så otroligt spännande att lära känna Gud. Att bli kristen var en början, inte ett slut.

”Jag insåg efter hand att glädjen jag kände inte berodde på att jag skulle undgå straff”, sa Peter. ”Glädjen berodde helt enkelt på min gemenskap med Gud. I umgänget med andra kristna fick jag nya insikter och frälsningsbegreppet fick en helt annan innebörd.”

Hon hajade till när han sa ’gemenskap med Gud’, men han märkte inget. Han tittade knappt på henne medan han pratade utan stirrade mest på tavlan de hade framför sig. Men nu hade han utan att veta det träffat något i henne. Om jag inte får tvätta dig har du ingen gemenskap med mig. Det var obehagligt och hon bytte snabbt ställning i stolen för att bli av med känslan.

”Jag brottades en hel del med det”, berättade Peter vidare. ”Det var svårt att frigöra sig från den traditionella synen på brott och straff och nåd. Men nu tror jag alltså att Jesus är den som rättar till relationen mellan Gud och människan. Guds slutgiltiga lösning, helt enkelt.”

Hon reste sig från stolen och ställde sig vid tavlan, tog en penna och rullade den mellan fingrarna medan hon tänkte. Peter betraktade henne tyst och väntade.

”Ni kristna påstår att Gud är allsmäktig och allvetande”, började hon. ”Varför i all världen lägger en gud upp till att något behöver rättas till? En slutgiltig lösning? Varför inte se till att allt blir rätt från början? Om Gud är allvetande så hade han ju facit i hand. Han visste redan innan han började att hans goda idé med lustgård och allt skulle gå åt helvete.”

”Jag vet inte”, suckade Peter. ”Jag vet ärlig talat inte. Han måste ha tyckt att det ändå var värt det.”

”Värt det?” sa Lena argt. ”Krig och elände, korståg och inkvisition, svältande barn och försvarslösa flyktingar som kastas överbord av cyniska människosmugglare! Är det värt det? Kan man inte kalla detta för ett rätt blodigt experiment, i så fall! Guds blodiga experiment!”.

Han reste sig också och började vandra runt i rummet. Han tänkte bättre när han rörde på sig, precis som Lena tänkte bättre när hon fick stå vid en whiteboard med en penna i handen.

Det gick en hel minut innan han stannade upp och tittade på henne med rynkad panna.

”I våra ögon kan det onekligen se ut som ett blodigt experiment”, sa han. ”Men Gud kan inte ha tänkt så. Innan han skapade något som helst hade han möjlighet att ändra på ritningarna. Alla svagheter han såg kunde han rätta till. Han visste att syndafallet skulle inträffa och han hade kunnat förebygga det om han ville. Men det ville han inte.”

Hon såg svagheten och högg direkt. ”Du kan alltså välja mellan att vara inkonsekvent eller subjektiv”, sa hon snabbt.

”Hur menar du?”

”Gud är antingen allvetande och grym som skapar oss trots att han vet att vi kommer råka illa ut. Eller så är han dum och snäll. Han skapar oss utan att veta hur det kommer gå och när han upptäcker att allt går snett försöker han rätta till det med Jesus.”

”Kanske finns det ändå en rimlig förklaring”, försökte han trevande.

”Varsågod!” Hon slog generöst ut armarna.

”Ponera att du träffar en man som du gifter dig med.”

”Ponera?”

”Sorry! Jag menar naturligtvis när du hittar en man som du gifter dig med. Ponera att ni då vid något tillfälle funderar på att skaffa barn. Alla vet att det inte bara är frid och fröjd med barn. Ni vet till exempel att barnet kommer skada sig, för blåmärken och rivsår är en naturlig del av att växa upp. När vi lär oss gå, när vi lär oss cykla, när vi försvarar våra leksaker. Risken finns även att barnet vid något tillfälle bryter en arm eller ett ben. Tänk vad mycket smärta! För inte att tala om risken att mobbas. Är det då grymt av er att skaffa barn?”

Hon bet sig i läppen. Det var uppenbart att man skaffade barn för att man ville det, eller sagt på ett annat sätt, för att man tyckte att det var värt det. I alla fall i västvärlden.

”OK”, sa hon. ”Gud tyckte att det var värt det. Men det gör honom inte snäll. Han kräver sedan ett offer för att allt ska bli bra. Jesus kanske inte är någon biljett ut ur ett helvete som inte finns men han är definitivt ett offer.”

”Inte nödvändigtvis.”

”Du kan inte mena allvar, Peter! Titta på bilderna! Titta på filmerna! En så fruktansvärd död kan bara symbolisera en sak. Ett straff! Ett offer!”

”Inte om vi försöker se det från Guds perspektiv”, sa Peter. ”Som allvetande visste han ju redan att vi skulle begå misstag. Han skapade oss ändå. Kan man då påstå att det är vårt fel att vi begick de misstag som han hade förutsett? Släppte din pappa aldrig taget när du lärde dig att cykla? Han måste ju ha varit fullt medveten om att du skulle vurpa, eller hur? Skällde han på dig? Knappast. Han visste att det skulle hända. Han visste till och med att du kanske behövde en vurpa eller två innan du skulle kunna cykla. Det är inte grymt, det är nödvändigt. Dessutom tvättade han dina sår efteråt.”

Hon hajade till igen. Tvätta dig. Gemenskap med dig.

”Vi har hängt upp oss vid att korsfästning var världens grymmaste straff”, fortsatte Peter. ”Jesus var helt söndertrasad. Först torterad, sedan uppspikad på korset. På korset fick han ett spjut genom sig. Det finns ingen tvekan om att han var stendöd. Förstörd och stendöd.”

Han lutade sig mot skrivbordet och fäste henne med blicken. ”Ser du inte symboliken? Jesus står upp igen på tredje dagen. Något som var totalt sönder hade blivit helt igen. Relationen mellan Gud och människa var hel igen.”

Hon tittade tyst på honom. Han såg nästan sorgsen ut. Eller så var han berörd av det han berättade. Och hon var också berörd. Eller betänkt, rättade hon sig. Synd och straff och nåd fick en innebörd som stred mot det hon tidigare hade trott att kristendomen stod för.

”Det finns inga bevis för att Jesus uppstod från de döda”, påpekade hon när tystnaden hade pågått för länge. Samtalet hade blivit för filosofiskt. Hon hade inte ifrågasatt fakta och hon hade varit osedvanligt defensiv. Det kändes inte bra. Samtidigt kom det fram så mycket nytt att hon tvingades tänka om. Det förvånade henne och förstärkte osäkerheten hon hade känt på morgonen. Och osäkerhet var det värsta hon visste.

”Jag vet”, svarade Peter med en axelryckning. ”Att graven var tom är ett historiskt faktum men uppståndelsen måste man helt enkelt tro på. Vilket jag alltså gör.” Han klappade ihop händerna med en smäll. ”Men det stämmer så perfekt, Lena! Det finns en berättelse där Jesus tvättar lärjungarnas fötter. Lärjungarna behöver inte göra någonting annat än att låta sig tvättas. De tycker det är pinsamt. Petrus vägrar och då säger Jesus att om han inte låter sig tvättas så har de två ingen gemenskap. Fattar du?”

Hon fick harkla sig två gånger innan hon kunde svarade. Peters ord träffade som pilar i magen. ”Nej, det där fattar jag faktiskt inte.”

”Vi behöver inte göra någonting. Jesus fixar allt. Gud fixar allt. Det enda du behöver göra är att ta emot. Låta dig tvättas.”

Hon svalde. ”Och varför måste jag tvättas?”

”Därför att du är full av sår! Du har vurpat på cykeln! Du är inte hel, du har förlorat din gemenskap med Gud. Genom Jesus gör Gud skapelsen hel igen!”

”Det har jag verkligen inte sett spår av”, sa hon och kände hur obehaget i magen försvann. “Världen verkar lika sned som förut. Och jag tycker din framställning är för enkel. Du har valt bort helvetet och nu väljer du bort synden också.”

”Där misstar du dig”, sa Peter och lyfte ett manande finger. “Ondskan och synden är två mycket verkliga och påtagliga företeelser.”

”Som finns kvar hur tvättade vi än är?”

”Men utan makt.”

”Utan makt? Skojar du? Det där är religiöst svammel!”

I stället för att svara gick Peter fram till tavlan. Han ritade två dörrar och sedan en liten streckgubbe vid varje dörr.

”Det här är en klassisk gåta”, sa han. ”En dörr leder till döden medan den andra leder till livet. Den ena vakten ljuger alltid medan den andra alltid talar sanning. Du vet inte vem som är vem. Nu ska du välja vilken dörr du ska gå igenom. Du får ställa en fråga, bara en fråga, till en av vakterna. Hur ska du ställa frågan för att få veta vilken dörr du bör välja?”

Hon visste inte om hon skulle skratta eller gråta. Än en gång hade han lyckats kasta bollen i en helt oväntad riktning. Det var underhållande men också vansinnigt frustrerande när temperaturen i diskussionen var så hög som nu. Hon kände väl till gåtan och en gång hade hon vetat svaret, men nu kom hon inte ihåg. Med en uppgiven min slog hon ut med händerna.

Han log. ”Visst är det svårt”, sa han. ”Tänk att ställas inför en sådan situation. Man måste vara riktigt smart för att komma ifrån det med livet i behåll.”

”Ja, ja, ja”, sa hon otåligt. ”Hur ska man ställa frågan?”

Han lät sig inte beröras utan malde vidare. ”Visst är det ondskefullt att utsätta en människa för ett så svårt val. Ingen förtjänar väl att dö bara för att man inte är smart nog att ställa rätt fråga eller välja rätt dörr? Och här är min poäng, Lena. Varje dag utsätts vi för motsvarande situationer. Av och till har vi tur och väljer rätt, av och till har vi otur och väljer fel. Och av och till väljer vi medvetet fel. Kanske ångrar vi oss efteråt, kanske inte. Oavsett hur vi gör är det orimligt att vi straffas med döden om vi gör fel. Vi är ju bara människor. Så som Gud formade oss.”

”Hur ska man ställa frågan!” sa Lena sammanbitet.

Han tittade bara lugnt på henne. ”Innan Jesus dog var det avgörande hur man ställde frågan. Efter Jesus’ död och uppståndelse är det likgiltigt hur vi ställer frågan. Vi behöver inte ens försöka. Vi behöver inget svar. Vi kan välja vilken dörr som helst. Den dörren som ledde till döden har Jesus förändrat så att även den leder till livet. Det som fanns bakom dödens dörr har Jesus gjort upp med. Det krävdes att han dog för att göra det. Han var tvungen att åka dit och ordna upp. Fattar du?”

”Nej.”

”Om ingen av dörrarna leder till döden, så har den ljugande vakten ingen makt längre. Ondskan har ingen makt längre. Problemet är löst.”

”Vad är i så fall meningen med att bli kristen?”

”Gemenskap med Gud. Här och nu.”

Hon tittade länge på honom. Hon började förstå poängen men i så fall fanns det ett antal intellektuella, för inte att säga moraliska, fallgropar i det han presenterade.

Hon satte sig. ”OK”, sa hon. ”I så fall kanske du kan förtydliga några saker för mig. För det första, kan jag synda hur mycket jag vill och ändå komma till himlen?”

”Ja, men vill du?”

”Komma till himlen?”

”Nej, synda.”

Hon tänkte sig om. För diskussionens skuld kunde hon svara ja men det skulle i så fall vara lögn. I hjärtat var hon humanist och en bärande idé i humanismen var att människan i sig själv hade en stark drivkraft att göra gott. Det var så man förklarade att det inte krävdes en religion för att upprätthålla en hög moralisk standard i samhället. Det normala för en människa var alltså att vara lite av varje, lite god och lite ond, fast mest god. Annars skulle inte samhället fungera. Samhällen utan Gud fungerade ju faktiskt bättre än fundamentalistiska samhällen med Gud. Att ha friheten att göra onda saker innebar inte med automatik att man gjorde onda saker.

”Nej, jag skulle nog inte vilja synda hur mycket som helst. Bra poäng.” Hon nickade fundersamt innan hon fortsatte. ”För det andra … tror jag att du ljuger. Om du känner en påtaglig gemenskap med Gud här och nu så skulle du inte vara här, här och nu. Du skulle ha gett allt du äger till de fattiga och sedan skulle du ha begett dig ut i världen för att missionera. Missionsbefallningen, du vet.”

Den satt! Hon såg att han inte kunde svara. Han satte sig långsamt i den andra fåtöljen medan hon betraktade honom, och hennes allvar övergick i munterhet när hon såg hur brydd han var.

”Olika människor har olika uppgifter”, sa han prövande. ”Några missionerar, några gör det inte. Jag gör det inte. Jag ger en ansenlig summa pengar i stället.”

”Bra försök, Peter. Det är det samma som att säga att jag inte behöver ge en slant till tiggaren bara för att jag betalar skatt.”

Peter nickade allvarligt och bet ihop tänderna. Han var tyst i nästan en minut innan han sken upp.

”Det finns två orsaker till att du har fel”, sa han. “För det första är det bättre att jag regelbundet ger pengar än att jag ger allt på en gång. Hade jag gett allt på en gång skulle summan ha blivit tusendelen av det jag nu kan ge. Och ger, faktiskt.”

”För det andra”, fortsatte han och reste sig, ”så var det du som ville debattera och jag som satte Jesus på agendan. Det måste väl i rättvisans namn kallas att missionera!”

”Men du var motvillig. Jag fick övertala dig.”

”Det är så jag fungerar, Lena.”

Han skuttade fram till tavlan och satte fingret på listan de hade skrivit. ”Ha!” utbrast han, nästan som om han hade fått en god idé. ”Det är så jag fungerar! Hur skulle du ha reagerat om jag hade sagt känner du Jesus första gång vi träffades?”

”Jag skulle ha sprungit hem och låst dörren.”

”Precis! Men nu gjorde du inte det. I stället försökte du reta mig och blev irriterad när du upptäckte att det inte gick. Sedan kunde du inte låta bli att utmana mig, för det är så du fungerar.”

”Och?”

Det rasslade till i huvudet på honom. Hon gör sig redo att tro. Om du kan bli kristen så kan vem som helst bli det. Det var ingen tillfällighet att Lena satt i hans arbetsrum.

Han rodnade kraftigt, kände att han blev het i ansiktet och att handflatorna blev fuktiga. Han kände ett påtagligt och betungande ansvar sjunka in i honom. Och han kände sig på inget sätt redo att axla ett sådant ansvar. Tvärt om. Han var i full färd med att förlora en tävling om fem kristna ämnen, varav det viktigaste ämnet var Jesus. Han hade egentligen inget att komma med. Fel, rättade han sig. Han hade två saker att komma med. Han var ärlig och han hade en historia att berätta. Det var där skon klämde. Det fanns mer att berätta.

Hans mage knorrade kraftigt.

”Lunch?” frågade han, fortfarande med fingret på Jesus och illröd i ansiktet.

”Visst”, svarade hon förvånat.

Märkligt hur vissa karlar tycker det är pinsamt att magen knorrar, tänkte hon.

Lunchen blev ett välkommet avbrott för dem båda. Hon anmärkte att lunch skulle passa utmärkt om han bjöd på svensk lunch och inte bara norska mackor. Han skrattade och sa att det skulle bli nåt mitt emellan, vilket åstadkom henne visst bekymmer.

Hon såg oroligt på när han tog fram en limpa formbröd i köket. Men i stället för att bre mackor tog han fram en stor ugnsplåt som han täckte med ett lager av brödet. Till hennes stigande förvåning smorde han spaghettisås på brödet och la sedan på ett tunt lager rökt skinka. Var det pizza han försökte göra? Eller kanske varma mackor?

Fascinerat tittade hon på medan han skar upp och fördelade grönsaker i en stor hög ovanpå skinkan. Resultatet blev något som var nära tio centimeter högt och som täcktes av ett lager ost som kryddades med oregano och timjan. Om hon inte hade sett hela proceduren skulle hon ha trott att det var lasagne han hade tänkt bjuda på. Nu blev det någonting mitt emellan varma mackor, pizza och sallad.

Förtjust kunde hon konstatera att det mesta av de tio centimeterna bestod av tomater, färska champinjoner, gul och röd paprika, purjolök, majs och ananas. Samt lite salt och peppar för varje lager som hade lagts på. (Han hade tittat frågande på henne med syltgurka i handen, men hade snabbt satt burken tillbaka i skafferiet när han sett hennes förfärade blick.)

Det blev inte så mycket prat om Jesus vare sig under förberedelserna eller under måltiden. Peter berättade om segelbåten han hade köpt några månader tidigare. Med en barndom i Äppelviken hade Lena växt upp med måttliga mängder segling, det hörde till allmänbildningen, så merparten av tiden debatterade de skämtsamt om segling var något man njöt av eller något man skulle vinna. Han tyckte man skulle njuta medan hon menade att lycklig blev bara den som seglade snabbast. Riktigt lycklig blev den som lyckades stjäla vinden från någon annan.

Men i en lång tystnad kände de båda att diskussionen borde fortsätta.

”Jag är faktiskt glad för att du var så svårflörtad, Peter. Vi skulle inte ha suttit här annars.”

”Nej, jag vet.” Han nickade. ”När jag var ateist avskydde jag att bli påhoppad av kristna som på död och liv ville övertyga mig om att Jesus älskade mig. De försökte säga allt på en minut, och det verkade så … intelligensbefriad.”

”Precis som du.” Hon blinkade åt honom.

”Visst”, medgav Peter. ”Dessutom har jag ändrat åsikt om de där påhoppen. Jag har en kompis som blev kristen av en sån.”

”Verkligen?”

”Ja. Han satt på en bänk vid ett torg och såg hur ett gäng kristna ungdomar arbetade sig åt hans håll. De fick nobben av alla, och han satt där och hoppades att de inte skulle ge upp. ’Kom till mig! Kom till mig!’ ropade han inom sig. Men när en av tjejerna i gänget slutligen riktade in sig på honom, reste han sig snabbt och vände ryggen till för att gå därifrån. Han hann inte rymma. Tjejen la en hand på hans axel och frågade helt enkelt om hon fick be för honom. Utan att vända sig om tackade han ja. Tjejen bad och min kompis började gråta. Poff! Kristen på femton sekunder.”

”Det fyllde ett hål i honom. Precis som med dig.”

”Och du har inga hål?”

Hon la ifrån sig gaffeln, reste sig med en munter min och lät händerna löpa runt på kroppen. Som för att känna efter.

”Nej”, sa hon. ”Inga hål. Jag känner mig fullkomligt hel.”

Hon satte sig igen. ”Femton sekunder? Du nämnde en som hade blivit kristen på en sekund. Hur gick det till?”

Han tittade begrundande på henne. ”Jag skulle kunna berätta om flera, faktiskt. Men du skulle kunna säga att var och en av dem fick sina mentala hål fyllda. Och du skulle kanske ha rätt, utom i ett fall.”

”Berätta!”

”En uteliggare. Han hörde musik från en kyrka inne i stan. Han hatade kyrkan, så han gick in.”

Hon skrattade. ”Han hatade kyrkan? Så han gick in?”

”Precis! Han gick in för att håna de som var där. Vilket han dock inte gjorde när han väl kommit in. Han tappade liksom modet. Istället blev han stående i några minuter för att lyssna och titta. Han avskydde det han såg. I hans ögon var de ett gäng skenheliga småborgerliga kristna. När han vände sig om för att gå kom han på den briljanta idén att utmana Gud. ’Här är din chans, Gud’ tänkte han. ’Om du finns ska du slå mig till marken här och nu, för jag kommer aldrig mer sätta min fot i en kyrka’. I nästa sekund låg han raklång på golvet. Folk rusade naturligtvis till för att hjälpa. Han såg ut som och luktade som ett fyllo, men när de väl hade fått honom på benen var han en salig kristen. Han är vaktmästare i kyrkan nu.”

”Rolig historia”, sa hon torrt. ”Har du flera?”

Han skakade uppgivet på huvudet. ”En till, som du heller inte kommer tro på.”

”Prova mig.”

“En heroinmissbrukare. Hans flickvän upptäcker att han har tagit en överdos och är i färd med att dö. Hon springer ut på gatan efter hjälp och löper rakt på två tidigare missbrukare som blivit kristna och som nu vistas i sina gamla miljöer för att hjälpa till så gott de kan. De ringer efter ambulans medan de springer in i korridoren där killen ligger. Han har slutat andas och de får inte liv i honom. Ambulansen dröjer. Till slut ger de upp och börjar be istället. Även flickvännen som inte är kristen ber. Plötsligt rycks de alla ur sina böner av att någon frågar ’vad sysslar ni med, grabbar?’ Det är killen som har vaknat.

“Mot hans vilda protester sliter de upp honom från golvet och drar med honom ut på gatan. De vill köra honom till akuten, men nu har ambulansen hunnit fram, så de petar in honom i den. Ambulanspersonalen protesterar men de tre som har hjälpt killen står på sig. Han har ju tagit en överdos! Klockan tickar!

“På akuten blir de utskällda alla fyra. Inte nog med att killen var spik nykter när han kom in. I blodproven som tagits finns inget som tyder på att han är missbrukare.”

”Flickvännen blev kristen efteråt”, berättade Peter. ”Men inte killen.”

Hon var tyst en lång stund. ”Och detta har du själv varit med om? Var du där?”

Han skakade på huvudet. ”Nej”, svarade han. ”Jag har bara hört det berättas. I ena fallet från vaktmästaren själv och i andra fallet från en av de kristna som hjälpte missbrukaren. Rätt nära källan, med andra ord.”

”Det behöver alltså inte vara sant?”

”Nej. Men jag tror att det är det.”

”Vart tog beviskraven vägen, Peter? Jag tycker att du är påtagligt inkonsekvent. I fallet evolution kräver du handfasta bevis. I fallet ’Guds mirakler’ nöjer du dig med andrahandsuppgifter.”

Han svarade inte. Naturligtvis var det inkonsekvent. Han reste sig från bordet och grep den tomma vattenflaskan för att fylla den och för att ge sig själv tid att tänka. Naturligtvis var det andrahandsuppgifter. Kristna miljöer var fyllda till randen med andrahandsuppgifter. Tredje- och fjärdehandsuppgifter också. För en kristen betydde det inte ett dyft hur många led en historia hade vandrat genom så länge den bekräftade bilden av Gud. Om historien inte bekräftade bilden av Gud så avfärdade man den helt enkelt.

Och det kunde man göra. Djupt inne i varje kristen fanns en sträng som vibrerade. Om berättelsen man hörde resonerade med ens egen sträng tog man berättelsen till sig, annars inte. Av och till skapades även resonans med berättelser och upplevelser som man inte riktigt förstod. Då fick man begrunda, läsa eller be. Kanske fann man ett svar, kanske inte. Men man var aldrig oberörd.

Han hade alltid tänkt på detta som den helige ande. En inre kompass som hjälpte till att filtrera bort allt som inte kom från Gud. Han litade fullständigt på sin kompass, och eftersom Lena inte hade någon kunde han helt och hållet förstå varför hon inte ville gå med på att hans berättelser kunde vara sanna.

Han kände igen sin gamla ateist i Lena och det irriterade honom att hon hela tiden refererade till ett hål som behövde täppas till. Det var precis det han själv hade trott. Men det handlade inte om något hål, det handlade om en sträng som måste sättas i rörelse. Alla hade en sådan sträng men hos ateister stod den stilla.

Det oroade honom att Gud ville att han skulle bidra till att Lenas sträng kom i rörelse för han visste av egen erfarenhet hur svårt det var.

”Joggar du?” frågade han när han fyllt på deras vattenglas.

”Hur så? Har det något med saken att göra?”

”En hel del”, sa Peter och log. ”Jag vill visa hur andrahandsuppgifter kan vara trovärdiga.”

”OK …”, svarade hon med viss tvekan. ”Jo, jag joggar tre-fyra gångar i veckan. Och?”

”Om någon berättar för mig att du var ute och joggade igår är det väl rimligt att jag tror på dem”, sa Peter. ”Eftersom jag vet att du brukar jogga, alltså. Jag behöver inte ha sett det med egna ögon.”

Hon ryckte på axlarna. ”Bra poäng”, sa hon. ”Men det håller inte. Jag är inte en övernaturlig mytisk varelse. Att jag joggar är inte en lika stor sensation som att en missbrukare överlever en överdos. Och att en missbrukare överlever en överdos är inte en sensation heller, faktiskt.”

”Nu förutsätter du att Gud är mytisk och det kan du inte”, påpekade Peter.

”Lika lite som du kan förutsätta att Gud inte är det”, svarade hon snabbt.

Han insåg att det var dags att berätta. ”Jag kan faktiskt förutsätta att Gud finns”, sa Peter. ”Färg.”

”Självhypnos.”

Han skakade på huvudet. ”Jag har haft tre andliga upplevelser”, sa han. ”Fyra, om man räknar in den underbara känslan jag fick när jag blev kristen. Fyra andliga upplevelser på drygt tjugo år. Om jag är sjuk i huvudet eller benägen att hypnotisera mig själv så borde det väl rimligen hända oftare? Speciellt eftersom jag längtar efter det.”

Hon tittade först på honom utan att röra en min. Sedan började hon nicka långsamt med höjda ögonbryn. Peter kunde levande förställa sig hur det skulle kännas att vara kollega eller elev och starkt ifrågasatt. Effekten var förödande, särskilt om man redan stod på tunn is.

”Peter”, sa hon allvarligt. ”Nu har du gjort mig riktigt förvirrad. Å ena sidan säger du att gemenskap med Gud, här och nu, är en viktig orsak till att bli kristen. Å andra sidan säger du att du har upplevt den gemenskapen bara fyra gånger under hela ditt kristna liv. Otroligt dålig utdelning, om du frågar mig.”

Han harklade sig osäkert. ”Det är som att vara ihop med någon”, sa han. ”Även om man inte är tillsammans hela tiden så vet man att man har varandra. Och man vet i stort sett vad den andra vill. Hur den tycker och tänker. Och det är underbart när man nu och då träffas.” Han drog andan djupt innan han fortsatte. ”Men i motsats till att vara ihop med någon så är ett möte med Jesus lite … märkligt.”

”Tror jag gärna.”

Han rodnade häftigt. Sedan blev han arg. Både för att han rodnade och för att han skulle berätta något personligt för en människa som inte hade förmåga att fatta vad han egentligen pratade om. Och så blev han arg på Gud som hade försatt honom i den hopplösa situationen.

”Om du tror att det är så förbannat lätt att vara kristen så tar du fel.”

Hon ryckte till. Tro var ett personligt och känsligt område, men det förvånade henne att han blivit arg. Det var inte likt den Peter hon långsamt lärde känna.

Hon log avväpnande mot honom. ”Tro kan inte flytta berg menar du?”

Han stirrade på henne utan att svara. Uppenbarligen hade hon en utmärkt repertoar för att lugna manliga brushuvuden. Säkert många såna i forskarmiljöer. Säkert inte alltid lätt att vara kvinna. Därtill smartare än sin omgivning.

Han suckade. ”Tro kan vara tungt som ett berg, Lena. Det har funnits tillfällen då jag önskade att jag inte trodde.”

De första åren som kristen hade varit underbara. Han hade varit strålande nöjd över att kunna tro. Han hade känt sig trygg och tillfreds och han hade bett mycket, små tankar som han hade skickat till Gud när som helst och sedan de något längre aftonbönerna som ju var en vana han hade fått innan han blev kristen.

Känslan av att vara ny var påtaglig, även om han fortfarande var den samme som tidigare. Han pluggade, festade, rökte och drack som vanligt. Men han var gladare. I början var det faktiskt flera av hans kompisar som frågade om han hade skaffat tjej. När han berättade att han hade blivit kristen mötte han bestörtning hos några och glädje hos andra.

Bestörtningen förvånade honom. Han befann sig ju i USA där samhället var totalt insyltat med kristen tro. Alla inkluderade Gud i allt de gjorde. Idrottslag som tävlade mot varandra bad öppet till Gud om att han skulle skänka dem segern. (Och Gud lyssnade alltid till en av dem – det var ju alltid någon som vann). Politiker öppnade eller avslutade sina tal med en kort bön. En vanlig avskedsfras när man åkte iväg från någon eller avslutade ett telefonsamtal var God bless.

Efterhand upptäckte han att det handlade om två sorters kristna. Den ena sorten var politisk korrekt medan den andra var pånyttfödd. Fast det var mest de pånyttfödda kristna som insisterade på skillnaden. Det var oftast de som ställde följdfrågan när han berättade att han var kristen. Are you a born-again Christian? Och när han bekräftade att han nog var pånyttfödd – det var ju så han kände – så var det de pånyttfödda kristna som var mest kritiska till hans festande, rökande och drickande, trots att han var mycket måttlig i alla avseenden.

Att vara född på nytt var ett begrepp som han alltså både kunde identifiera sig med och samtidigt inte riktigt förstå. Han var ju den han alltid hade varit, tyckte han. I varje fall i sättet att leva. Dock märkte han en mycket påtaglig skillnad i sättet han såg på andra. Tidigare hade han alltid avfärdat tiggarens vädjande hand och hastat iväg. Nu mötte han deras blick, gav generöst och hjälpte en och annan stackare som hade ramlat av parkbänken i ruset.

Det gav honom en kick att vara snäll mot tiggare och uteliggare. Kanske för att förändringen var så tydlig eller kanske för att det gav honom en möjlighet att leva enligt sin kristna tro.

Men efter några grova misstag hade han lugnat sig. Vid ett tillfälle hade han sett en tiggare vandra runt med en plastkopp i handen. Alla hade avfärdat honom, så Peter hade bestämt sig för att gå före med ett gott exempel. Han hade fyllt näven med alla mynt han hade i fickan, gått bort till tiggaren och resolut släppt pengarna ner i kruset som olyckligtvis redan varit fullt med varmt kaffe. Det hade varit riktigt pinsamt att reda ut det hela.

Vid ett annat tillfälle hade han lagt märke till en uteliggare som med en hungrig uppsyn gick rastlöst fram och tillbaka bredvid en korvkiosk. Efter att ha betraktat mannen i några minuter hade Peter gått fram till kiosken, beställt en korv, vänt sig mot uteliggaren och sagt ’den är till dig, jag bjuder.’ Kioskbiträdet och uteliggaren hade stirrat på honom som om han vore galen. Sedan hade kioskbiträdet räckt fram en färdig grillad korv, med alla tillbehör, till uteliggaren – som kanske inte var någon uteliggare när Peter tittat närmare på honom – och sagt ’Er korv, mister.’ Mannen hade betalat för sin korv och gått därifrån utan ett ord.

Att vara pånyttfödd innebar alltså vissa inkörningssvårigheter. Peter hade en del att lära och han lärde sig den hårda vägen. Han var för stolt för att fråga någon och för rädd för den kristna gemenskapen för att använda möjligheten att se och lära, i stället för att prova och fela.

Men det bekymrade honom inte nämnvärt. Han gick på några pinsamma nitar men kunde skratta åt det efteråt. Att ha hittat tron på Gud var värt det. Han var tacksam och lycklig.

Men precis som med alla andra relationer behövde relationen till Gud viss vård. Det blev längre mellan de små tillfälliga bönerna och aftonbönen slutade han helt med. Lyckan övergick i en känsla av att vara tillfreds. Förälskelsen övergick i att älska. Lugnt och tryggt. Peter tillhörde Jesus och det räckte. Han läste inte Bibeln, den hade han lagt ifrån sig och inte öppnat igen, precis som om det vore vilken roman som helst. Han diskuterade inte tro, argumenterade inte, och väjde undan från alla provokationer eller invitationer att berätta vad han tyckte eller kände innerst inne. Han vaktade sin enkla tro stenhårt. Ingen fick komma i närheten av den.

Priset han fick betala för denna envishet var att han inte utvecklades, men det var han själv inte medveten om. Däremot var det tydligt för de kristna vännerna han umgicks med i Göteborg fyra år senare. Han hade flyttat dit för att hänga på IT-branschen som hade börjat bli het. Vännerna i Göteborg lyckades efter ett tag övertala honom att hänga med till en liten kyrka på Hisingen. Det var en lågmäld och innerlig församling, och Peter hade blivit starkt berörd. Och rädd. Han både ångrade och ångrade inte att han hade gått dit, och nästa söndag åkte han dit igen. Och igen söndagen efter. Och igen varje söndag.

Men det var med motstridiga känslor han varje söndag åkte till kyrkan. Han ville dit för att lära mera om Gud och Jesus. Bibeln hade varit hans verktyg för att komma till tro men han saknade verktyg för att växa. Samtidigt ville han helst inte dit, för varje söndag blev hans dåliga samvete starkare. Han upplevde helt enkelt att han inte var tillräckligt kristen.

”Tillräckligt kristen?” frågade Lena.

Han nickade. ”Tillräckligt kristen. Som om det rörde sig om en tävling. Eller att Gud inte skulle godkänna min kristna nivå, eller nåt.”

”Så vad hände?”

”Lyckan över att vara kristen förvandlades till ångest över att vara kristen”, sa Peter. ”Jag visste ju att Gud fanns och jag visste att Jesus hade tagit mitt straff.” Han tittade hastigt på henne. ”Ja, det var alltså innan jag kommit fram till att jag inte behövde straffas för något. Men nu växte mitt dåliga samvete.

“Varje söndag lärde jag något nytt, och varje söndag betraktade jag de andra i församlingen med längtan. Och ångest. De verkade så oerhört mycket mer hängivna och innerliga i sin tillbedjan än jag.

“Jag kände att jag egentligen inte hörde hemma i kyrkan. Kyrkan var för de som sträckte händerna i vädret och mer eller mindre högljutt sa ’Jesus, Jesus’ stup i kvarten. Kyrkan var till för de som slöt ögonen och sjöng av full hals, och gärna klämde till med en andrastämma eller tredjestämma. Det var så vackert att man skulle tro att allt var uppgjort på förhand.

“Jag började sätta mig längst bak i kyrkan, så att ingen skulle se vilken dålig kristen jag var. Där kunde jag i lugn och ro betrakta de andras beteende och förstärka min egen känsla av otillräcklighet. Det var en pina. Jag var aldrig lycklig när jag gick från kyrkan.”

Han stannade upp och såg begrundande på henne. Hon tittade förväntansfullt tillbaka. Historien han berättade var fascinerande. Hon hade aldrig tidigare haft möjlighet, eller gett sig själv möjlighet, att komma på insidan av ett kristet huvud. Och nu satt hon här och fängslades av något som började närma sig ett livsöde. På en livslögn, påminde hon sig själv, men inte desto mindre intressant. Vid nästa möte med en kristen skulle hon ha insikter om det kristna levernet som skulle ta andan ur hennes meningsmotståndare.

”En dag”, sa Peter efter viss tvekan. ”En söndag, satt jag bakerst i kyrkan som jag brukade. Jag tittade på de andra i församlingen som var försjunkna i bön. Några grät. Det mumlades och suckades här och var. ’Jesus, Jesus’. Jag mådde skitdåligt. Jag ville springa därifrån. Det var så uppenbart att jag inte hade där att göra. Jag kände mig kristen men ändå inte.”

”Då”, fortsatte han och reste sig. ”Då hände det här.” Han gick runt bordet. ”Titta bara rakt fram, är du snäll. Rakt fram.”

Hon gjorde som han sa. ”Varför?”

”Jag vill bara illustrera vad som hände.”

Han gick bakom Lenas stol medan hon snällt fortsatte att titta på stolen där han just hade suttit. Hon både hörde och märkte att han hade smugit sig närmare, men under några sekunder var det helt tyst. Så hörde hon Peters röst nära örat.

”Det är OK”, sa han mjukt.

Hon vände sig hastigt om. ”Det är OK?”

Han svarade inte, log bara mot henne och satte sig på sin egen plats. ”Tänk dig att en lika klar och tydlig röst hade hörts på insidan av ditt huvud och inte på utsidan. Hur skulle du ha reagerat?”

”Jag vet inte”, svarade hon. ”Samma, antar jag. Det måste ju komma från utsidan.”

”Och det gjorde jag också”, sa Peter. ”Jag vände mig om men jag satt ju ensam på den bakre raden och ingen stod bakom mig. Att vända sig om var ren reflex. Rösten kom från insidan.”

”I så fall var det ju en tanke”, sa Lena.

”I så fall var det en tanke som inte var min egen”, sa Peter. ”Den kliniska diagnosen på en sådan upplevelse är att jag är sinnesförvirrad.”

Hon nickade tvekande. Peter var inte sinnesförvirrad. Religiöst förvirrad, kanske, men inte sinnesförvirrad. Och det var han själv så medveten om att det inte besvärade honom att leka med tanken. Eller att föreslå den för en renodlad ateist.

”Eller så kan det ha varit självhypnos igen”, föreslog han generöst och slog ut med armarna. ”Jag bryr mig inte om vilket. Effekten av detta lilla tilltal var att jag från samma stund njöt av att besöka vilken som helst församling inom vilken som helst kristen gren inom vilken som helst nation. Jag bad på mitt sätt. Jag sjöng på mitt sätt. Jag tackade på mitt sätt. Om jag inte kände för att sjunga så gjorde jag inte det. Om jag inte kände för att blunda så gjorde jag inte det heller. Därför att mitt sätt att tillbe Gud var helt OK. Jag behövde inte jämföra mig med andra. Jag behövde absolut inte göra som andra. Jag behövde inte leva upp till någon sorts kristen standard i tillbedjan och hänförelse. Gud tyckte att jag var OK och att det jag gjorde var OK.”

”Tilltal?”

”Det heter tydligen så.”

Hon tittade skeptiskt på honom. Det heter tydligen så. Hon hade i alla år framhärdat att tro och religion var samma sak. Peter hade varit kristen i drygt tjugo år och hade gått i kyrkan i sexton, och ändå distanserade han sig från den kristna jargongen. Kanske kände han sig fortfarande inte hemma i den, eller kanske var det ett sätt att gardera sig, inte låta sig påverkas för mycket. Han var helt klart djupt troende, men skulle man kalla honom djupt religiös?

Nu förstod hon också varför det måste finnas så många olika kristna församlingar. Mer eller mindre kategoriska, mer eller mindre högljudda. Var och en av dem samlade kristna som kände sig hemma i just den församlingens sätt att tro. Något hon tidigare hade trott splittrade kristenheten och gjorde den motsägelsefull framstod i ljuset av det Peter hade berättat som en oerhörd styrka. Det fanns en plats för alla.

Men det var uppenbart att tron också var ett tveeggat svärd. Den kunde ge en euforisk känsla av lycka och kärlek, och samtidigt framodla den djupaste ångest. Hon rös ofrivilligt.

”Får alla kristna tilltal?” frågade hon.

”Nej”, sa Peter. ”Jag har vänner som aldrig har haft en andlig upplevelse med som ändå är bergfasta i tron.”

”Är inte det orättvist?”

”Kanske.” Han tänkte efter. ”Men jag tror att Gud ger var och en det var och en behöver.”

”Men du sa ju att du längtade efter mer?”

”Vi längtar nog alla efter mer”, svarade han och skrattade. ”Vad jag menar är att Gud kanske vill att vi ska utföra ett och annat här på jorden. Vi är liksom hans verktyg. Så de av oss som behöver andliga upplevelser för att fungera som han vill, vi får precis så många andliga upplevelser som krävs – och som vi mäktar med. De som inte får några andliga upplevelser kanske redan fungerar precis så som Gud vill.”

”Och om de mår dåligt och längtar efter tecken från Gud men inte får några?” frågade Lena. ”Skulle inte det vara orättvist?”

Han bet sig i läppen. Han hade träffat många kristna som kände sig tyngda både av sin livssituation och av sin tro. Han hade sett äktenskap gå sönder på grund av religiösa grubblerier. Fantastiskt fina människor som hade arbetat hårt för Guds rike, kanske under hela livet, fick plötsligt nog eller gick in i väggen. De var desperata efter Guds hjälp, men fick ingen. Han hade sett kristna tonåringar som gått in i allvarliga depressioner i ångest över att inte vara perfekta. Det hade inte hjälp att gång på gång berätta för dem att de redan var perfekta.

Han hade själv haft perioder i sitt liv då han hade ropat till Gud att han inte orkade mer. Att gick han ett steg till skulle han dö. Hör du mig, Herre? Bryr du dig?

Det var under ett sommarläger han hade insett varför Gud inte svarade. De hade delats in i små bönegrupper som skulle träffas någon timme varje dag och be för varandra. Åtta totalt främmande människor skulle be för varandra. Det enda de hade gemensamt var att de var kristna. Naturligtvis hade det blivit rätt lama böneämnen. Den ena efter den andra berättade om vardagliga problem, som konflikter på jobbet, ett ömmande knä, en kompis som skulle flytta till Stockholm. En efter en hade de framfört sina böneämnen och de andra hade bett och snällt väntat på sin tur, och Peter hade längtat efter att timmen skulle ta slut. Det var pinsamt att bli för personlig.

Fjärde man ut var en man i medelåldern. Det tog honom lång tid att berätta vad han ville att de skulle be för. Inte för att han berättade långsamt utan för att ämnet satt så långt inne. I tillägg till att han hade svårt att formulera sig, verkade det som att han brottades med sig själv för varje mening som skulle ut.

Han berättade om hur han i hela sitt liv varit kristen och hur han alltid hade arbetat i kristna sammanhang. I kyrkan, på läger, med missionsresor. För de andra framstod mannen som en kristen förebild men själv hade han mer och mer ifrågasatt vad han sysslade med. Han var trött och fann ingen glädje i sitt arbete längre. Det bjöd honom emot att gå i kyrkan och därför hade han fruktansvärt dåligt samvete. Dessutom tyckte han att det var pinsamt att berätta. Det sa han öppet. Men han såg ingen annan möjlighet. Han hade på något vis kommit till vägs ände. Och Gud svarade inte.

’Detta vill jag att ni ber för’, hade han till slut sagt. ’Vem är jag? Vem är jag i Guds rike?’

Peter hade aldrig i sitt liv varit så innerlig i sin bön till Gud. Han hade känt en stark ömhet för mannen, en innerlig medkänsla. Så starkt att han hade börjat gråta medan han bad. Han hade bett att Gud skulle omsluta mannen i kärlek, omfamna honom där och då, låta honom känna hur högt Gud älskade honom och uppskattade honom. Och medan han bad hade Peter känt att det var precis så det var. Gud älskade verkligen denna trötta och uppgivne man, och Peter hade försökt säga det, men gråten hade hindrat honom. Så högt älskade Gud denna man att det var omöjligt att säga det med ord.

Och det var då han förstod att Gud inte var tyst. Ni behöver inte få det från mig. Ni kan få det från varandra. Om ni är så öppna mot varandra, om ni gör er så sårbara inför varandra, om ni är så innerliga mot varandra och älskar varandra så högt, då är det jag – genom er.

Peter reste sig hastigt och gick bort till rullen med hushållspapper och Lena tittade förvånat på medan han torkade tårarna och sedan snöt sig länge och högljudd.

Peter var berörd av minnena och det frustrerade honom. Han skulle aldrig kunna berätta att Guds tystnad kanske berodde på de kristnas egen motvilja att leva ut Guds kärlek. Min egen motvilja, rättade han sig. Han var på intet vis ett gott föredöme. Hellre brottades han i enrum med sin tro och sina bekymmer än att göra sig sårbar inför främlingar, hur kristna de än var. Detta trots att han hade upplevt vad det kunde leda till. Han visste inte hur det sedan hade gått för mannen, men själv hade han upplevt att något föll på plats inom honom.

”Ja”, sa Peter när han var klar. ”Det är orättvist mot kristna som aldrig har haft en andlig upplevelse. Jag skulle önska att Gud var lite mera generös.” Han grimaserade. Egentligen var det ju han själv som inte var generös. Men Lena skulle ändå inte fatta.

”Men dig är han alltså generös mot”, konstaterade Lena för att få honom vidare.

Jodå. Gud hade varit generös mot Peter. Några år efter att han hade flyttat till Stockholm hade han en regnig höstdag suttit vid köksbordet och låtit tankarna flyga. Dagdrömt, helt enkelt.

Han visste inte hur eller varför men han hade börjat tänka på himlen. Och om sanningen ska sägas var det en märklig himmel som tagit form i Peters huvud. Det var bara ett vitt rum med vita bänkar, och alla som var där bar vita mantlar. Några dansade, några pratade, några skrattade. En typisk fest med god stämning. Alla verkade trivas. Utom Peter.

Han hade kommit in i rummet men ingen hade lagt märke till honom. Osäkert hade han tittat på de andra och undrat om han skulle gå fram och hälsa eller ej. Han kände inte igen någon, så i stället för att hälsa hade han satt sig i ett hörn där ingen skulle lägga märke till honom. Han hade en gnagande känsla av att han egentligen inte var bjuden. Han passade inte in.

”Det finns en parallell till det här från tonåren”, avbröt Peter sig själv. ”När vi kom upp i sjuan bytte vi skola och det var bara tjejerna i klassen som inbjöds till de äldre elevernas fester. Vi killar var ju inte speciellt intressanta, finniga och omogna som vi var. Men vi ville gärna vara med ändå. Det hände att vi smög oss in och gömde oss i ett hörn, och det värsta som kunde hända var att värden fick syn på oss och utan pardon kastade ut oss.”

I dagdrömmen var det just den känslan han hade när han kommit in, sett de andra och hittat ett hörn att gömma sig i. Där kunde han intyga sig själv att han var med på ett hörn även om han inte var bjuden. Men rädslan för att upptäckas och kastas ut var påtaglig.

Det hade varit som vilken dagdröm som helst. Den snurrade runt i Peters huvud gång på gång. Varje gång var han nöjd med att kunna sitta i hörnet och titta på de andra, precis så nöjd som han hade varit som trettonåring, oupptäckt på en fest som han inte var bjuden till. Och precis lika ängslig för att bli upptäckt och utkastad.

”Men plötsligt ändrades drömmen”, berättade Peter. ”Jag tappade liksom kontrollen över den. Jag kommer in i rummet, känner mig utanför och sätter kurs mot hörnet för att gömma mig innan någon upptäcker att jag är där. Men innan jag hinner sätta mig får värden syn på mig. Jesus får syn på mig.”

”Hur såg han ut?” frågade Lena snabbt.

Peter skruvade på sig. ”Inte som på bilderna. Västerländsk. Mörkt hår. Fantastiska blågröna ögon. Inget skägg.”

”Hur kunde du då veta att det var Jesus? Så kan han väl inte ha sett ut!”

”Jag vet! Men jag kände igen honom direkt. Hans ansikte strålade av glädje. Och av kärlek. Det är glädjen och kärleken jag känner igen. Han springer mot mig och griper mig om armarna. Jag är helt förtrollad av hans ansikte, fyllt av oändligt mycket kärlek och glädje. Det är nästan smärtsamt. Jag både vill och vill inte värja mig, men jag hinner inte tänka på det. Jesus drar mig in bland de dansande och jag bara omsluts. Omsluts av festen.”

Han tystnade och Lena undrade om han skulle störta till hushållspappret igen, men det gjorde han inte. Han suckade bara tungt.

”Sedan vaknade jag. Jag tror jag hade rest mig upp. Jag tror jag skrattade. I varje fall kunde jag inte sitta still. Jag sprang ut.” Han harklade sig och ändrade ställning på stolen. ”Så. Som du förstår är det på goda grunder jag tror att han finns.”

Hon betraktade honom tyst medan hon vilade huvudet i händerna och lät fingrarna trumma på kinderna. Det måste finnas en diagnos på Peters tillstånd, tänkte hon. Å ena sidan en fungerande vuxen som bidrar till samhället. Å andra sidan en naiv dagdrömmare som inbillar sig att han har träffat Jesus. Fyra andliga upplevelser på tjugo år var i och för sig inte mycket, men det fanns säkert något i hans huvud som gjorde att han var benägen, under vissa omständigheter, att inte kunna skilja mellan dröm och verklighet. Hon tyckte synd om honom. Begreppet livslögn fick en annan innebörd.

Hon måste omedvetet ha signalerat något, för han reste sig plötsligt och började städa av bordet.

”Jag borde inte ha berättat”, sa han utan att titta på henne.

”Jo, för all del”, protesterade hon halvhjärtat. ”Det var … intressant.”

”Visst.”

Hon reste sig och hjälpte till med städningen. De arbetade under tystnad och köket var snabbt rent.

”Vi borde kanske ta en paus?” föreslog Lena.

”OK.”

”Klockan två?”

”OK.”

Hon gick mot dörren medan han blev stående kvar, lutad mot bänken med armarna i kors. Vid dörren vände hon sig om.

”Du vet att detta inte bevisar något”, sa hon. ”Jesus fanns nog, men inget av det du har sagt har övertygat mig om att han är Guds son. Det finns en viss konsistens i det du har berättat, men du är helt och hållet subjektiv. Det håller inte.”

De såg på varandra utan att säga något. Han såg ledsen ut och det störde henne. Om hon tidigare hade haft för avsikt att sänka honom skulle man kunna säga att hon hade lyckats nu. Men någonstans på vägen hade den ambitionen försvunnit. Man kan vilja sänka en meningsmotståndare som man debatterar med i en timme eller så. Däremot vill man inte sänka en människa som man har umgåtts intensivt med i mer än ett dygn och som man lärt känna. En som dessutom har bjudit på sig själv och blottlagt sitt innersta. Det var nog därför han var ledsen. Han hade gjort sig sårbar. Försett henne med all den ammunition hon behövde för att komma med en nådastöt.

Och just därför skulle hon inte komma med en nådastöt. Peter behövde uppmuntras istället. Det värsta som skulle kunna hända var om han ringde och sa att duellen var över. Att det fick räcka med tre-noll. Hon ville avsluta i ordnade former, även om helvetet egentligen hade blivit en icke-fråga. Peter trodde ju inte på helvetet, precis som hon, fast av helt andra orsaker.

Däremot skulle en diskussion om helvetet kunna belysa Guds natur. Peter hade sagt att han skulle önska att Gud vore mera generös. Hon ville veta hur han tänkte. Mer än så, hon behövde veta hur han tänkte. Hon hade fått världens chans att fördjupa sig i hur kristna resonerade. Från en perfekt förstahandskälla, dessutom. En prestigelös och ärlig förstahandskälla.

Hon log snett. ”Det känns som om den här diskussionen just gick åt helvetet”, sa hon.

Han skrattade ofrivilligt till. ”Klockan två, Lena! Vänta tills klockan två!”

Helvetet

Peter satt vid skrivbordet i arbetsrummet när telefonen ringde. Han hoppades halvt om halvt att det skulle vara Lena som ville avsluta diskussionen. Han kände sig slutkörd och totalt utan inspiration för att gå en sista rond med henne.

Men det var inte Lena.

”Yo, Pete! Hur mår min favoritbedragare idag?”

Carl Friedams mjuka Bostonaccent överrumplade honom, men Peter ställde snabbt om till amerikanska.

”Tack, Carl. Inte så illa. Och du?”

”Bara bra, tack. Hörru Pete, jag har fått lite problem. Skulle du kunna ta konferensen i Ecuador i stället för mig?”

”Visst. Har det hänt något allvarligt?”

”Inte alls. En gammal klient ska sälja sitt företag och får betalt i värdepapper i stället för cash, så han vill att jag ska vara med i processen. Han litar inte på någon annan, säger han.”

Peter suckade. När han och Carl Friedam träffades eller pratade i telefon blev det alltid korthugget och rakt. Deras relation var mer eller mindre påtvingad sedan några veckor tillbaka, och de hade inte hunnit vänja sig vid tanken att de gemensamt ansvarade för en fond på över fem hundra miljoner dollar. Peter hade några månader tidigare lurat Carl att köpa den värdelösa modellen som hängde i källaren och när det hela avslöjades hade Carl tvingats gå till sina kunder och berätta att pengarna de hade bidragit med inte skulle ge någon avkastning. Och av olika skäl kunde de inte stämma Peter. Carl hade nämligen själv brutit mot lagen för att komma åt modellen.

Carl Friedam ansågs vara en av världens bästa investerare och man skulle tro att hans rykte skulle få sig en ordentlig törn av att han låtit sig luras av Peter, men effekten hade blivit tvärt om, precis som i Carl-Bertil Jonssons Jul. Carl Friedam hade aldrig fått så många ryggdunkningar som när han med böjt huvud hade erkänt sitt misstag, och nu ansågs hans handslag vara lika trovärdigt som hans signatur.

Bedrägeriet hade fått en helt annan effekt för Peter. För det första hade han trott att planen var vattentät, så avslöjandet hade kommit som en kalldusch. För det andra hade han förlorat kontrollen över pengarna eftersom Carls kunder hade hotat med att göra bedrägeriet känt för allmänheten om inte Carl fick sitta i fondens styrelse. I gengäld hade de förbundit sig att fortsätta att ge pengar, så det hade varit omöjligt att säga nej.

Men relationen mellan Peter och Carl var ansträngd. De trevade efter sätt att hitta fram till varandra så att samarbetet skulle bli lättare, men båda var stolta och envisa, så det skulle ta sin lilla tid. När Carl tyckte att Peter blev för personlig värjde han sig med sin bullriga amerikanska humor. Peter hade ingen motsvarande repertoar så han blev bara blyg. Men de var åtminstone på rätt väg, och sakta men säkert gick de från en professionell affärsrelation till att bli vänner.

”OK, Carl. Jag åker”, sa Peter. ”Något speciellt jag bör tänka på?”

”Ja”, svarade Carl snabbt. ”Jag känner Brasiliens representant. Han kan lura skjortan av dig. Ni två kommer att trivas jättebra ihop.” Han skrattade igen.

”Visst, Carl. Visst.” Peter himlade med ögonen och kastade samtidigt en blick på tavlan där hans och Lenas klotter bildade en salig röra. En som inte hade varit med i diskussionen skulle aldrig kunna gissa vad det rörde sig om.

”Får jag ställa en personlig fråga?” sa Peter efter en viss tvekan.

”Shoot.”

”Vad tror du om helvetet?”

Det blev tyst i andra ändan. Sedan hördes Carls bullrande skratt. ”Börjar du bli orolig för livet efter detta, Pete? Det gör du banne mig rätt i! Du och Bernard Madoff kommer att ha mycket att prata om.”

Peter harklade sig. ”Nej, det är inte det, Carl. Jag är mitt inne i en diskussion med en tjej som inte är kristen. Vi har kommit till helvetet, och …”

”Är du kristen?” avbröt Carl.

”Eh … ja. Är inte du?”

”Bara när jag måste”, sa Carl. ”Jag har en del konservativa kristna kunder, vet du. Det är i stort sett dom vi har att tacka för vår lilla fond. Gäller att hålla dom på gott humör.” Han gjorde en paus. ”Har ni kommit till helvetet, sa du?”

Peter berättade om mötet med Lena och hur han först hade lyckats hålla diskussionen på en intellektuell nivå men att han undan för undan hade tvingats bli personlig och att han nu kände sig utmattad. Mest av allt skulle han vilja ringa henne och berätta att han var tvungen att åka till Ecuador, och avblåsa resten av diskussionen. Carl hade ju nyss gett honom en utmärkt ursäkt.

Carl var tyst en lång stund innan han svarade.

”Vet du”, började han allvarligt. ”För det första har du – ursäkta uttrycket – jävligt gott av att få tummen i ögat på det här sättet. Jag skulle önska jag var där och kunde titta på.”

”För det andra”, fortsatte han, ”så ska ni kristna inte ta det där med helvetet så allvarligt. Jag kan lova dig, Pete, att när du blåste mig på fem hundra millar så gick jag genom ett privat helvete. Och det kändes etter värre att tvingas åka runt och förklara för gamla blåhåriga tanter att det inte skulle bli några tjugo procents avkastning den här gången. Men du vet ju hur det gick, de gjorde vågen istället för att sparka mig där bak.”

Han drog andan högljutt för att Peter inte skulle hinna avbryta honom. ”Så när det blir så dags att ni öppnar dörren till helvetet så ger jag mig fan på att Gud Fader själv står där och flinar åt er!”

Peter skrattade halvhjärtat. ”Tack, Carl. Nu känns det mycket bättre. Faktum är att ingen av oss egentligen tror på helvetet. Jag är bara orolig för hur diskussionen kommer gå. Hon tycker redan att jag svamlar och misstänker att jag har något fel på hjärnan, och …”

”Jag är benägen att hålla med, fast av helt andra orsaker”, avbröt Carl.

”Visst”, sa Peter och suckade. Han borde inte ha sagt något. Carl hade inget vettigt att bidra med och verkade mest förtjust över att kunna ge Peter några slag under bältet.

Carl märkte att Peter tystnade. Det var ett typiskt exempel på hur deras samtal brukade sluta. Så snart den ene blev personlig kunde den andre inte hantera det. Peter hade bett om råd om något som verkligen berörde honom, och Carl hade sjabblat bort det.

”Pete”, sa Carl dröjande. ”Sorry. Vi har en rätt lång resa framför oss, du och jag, och det står en hel del bråte i vägen. Men det går nog bra.”

Utan att säga något mer och utan att vänta på svar kopplade Carl bort samtalet, och Peter var lättad över att han slapp svara. Han gillade Carl och visste att Carl trots allt gillade honom, men de gick vilse i varandras jargong. Och Carl hade rätt i att det stod en hel del i vägen för deras vänskap. Mycket som störde deras relation. Till exempel fem hundra miljoner dollar, sårad stolthet och känslan av att ha blivit tagen på bar gärning.

Han gned sig i ögonen igen innan han åter vände blicken mot tavlan. Han såg de två dörrarna han hade ritat och kunde inte värja sig för bilden av en flinande Gud bakom dörren till helvetet. Ett vitt rum bakom den ena dörren och en flinande Gud bakom den andra. Oavsett vilken dörr man öppnade så mötte man Gud, fast i olika skepnader.

Kanske hade Carl ändå gett honom en ingång till sista ronden med Lena.

När Lena en timme senare kom in i arbetsrummet blev hon stående kvar i dörröppningen med rynkade ögonbryn. På tavlan hade Peter skrivit med stora fina bokstäver, Vad svarar den andre om jag frågar om detta är vägen till livet?

Han tittade förväntansfullt på henne, och efter att ha läst meningen några gångar förstod hon.

”Är det så man ska ställa frågan?” sa hon.

Han nickade.

”Klurigt”, sa hon gillande. Peter var tydligen på banan igen. ”Har du skrivit upp det för att runda av förra ronden eller är detta ditt öppningsdrag?”

”Mitt öppningsdrag”, sa Peter. ”Det är nämligen inte frågan som är poängen utan hur du ska tolka svaret.”

Det var i situationer som detta Lenas 150 i IQ kom till sin rätt. ”Om vakten svarar nej går jag in”, sa hon utan att tveka. ”Om han svarar ja väljer jag den andra dörren.”

”Wow!” sa Peter. ”Det var inte illa! Är du helt säker?”

Hon nickade. Hon körde alternativen några varv i huvudet för säkerhets skuld, och varje gång kom hon fram till samma lösning.

”Och vad vill du illustrera med detta?” frågade hon.

”Jag ska förändra scenariot lite”, sa Peter, ”så att det blir omöjligt för dig att klura ut svaret. Den nya gåtan går såhär: Två dörrar och två vakter. Den ena dörren leder fortfarande till livet och den andra till döden, men denna gång anser båda vakterna att de talar sanning.” Han pausade och log mot henne. ”Och de har olika uppfattning om varandras dörrar.”

Lena gick sakta bort till stolarna framför tavlan och satte sig. Hon insåg snabbt att den nya gåtan var omöjlig. I den första gåtan var en ljugande vakt en tillgång för att kunna klura ut svaret. Om båda talade sanning men hade olika uppfattning om vilken dörr som ledde vart blev situationen omöjlig.

”Fråga en präst om islam är vägen till livet”, mumlade hon. ”Eller fråga en imam om kristendomen är vägen till livet, eller en humanist om religion är vägen till livet, etcetera, etcetera. Alla är övertygade om att de talar sanning.”

Han nickade ivrigt. Han hade gett henne alla ledtrådar, men han var ändå förtjust över att hon formulerade konklusionen så väl.

”Fattar du hur mycket bråte som ligger i vägen för att vi ska kunna se vem Gud egentligen är?” sa han. ”Fattar du hur mycket religiös och antireligiös jargong en människa måste navigera i för att hitta rätt?”

”Men var inte din poäng med dörrarna att det var likgiltigt vilken vi valde?” protesterade Lena. ”Att Jesus redan har varit där och städat upp?”

”Jo”, svarade han glatt. ”En kollega anmärkte nyss att det vi kommer hitta bakom dörren till helvetet säkert är en flinande Gud.”

”I så fall tycker jag att Gud har fruktansvärt dåligt sinne för humor. Tänk vad mycket onödig ångest han låter människan gå igenom om det inte spelar någon roll. Tänk vad mycket makt han ger till religiösa ledare.”

”Det är det jag menar när jag säger bråte, Lena. Och allt annat som upptar oss människor. Jobb, familj, mat för dagen. Och det är just därför han skickade Jesus. Han vill att vi ska rikta blicken åt rätt håll.”

”Nu låter du som en pastor.”

Han flinade. Visst mässade han, men han brann efter att få henne att förstå. Inte att undra på att Jesus fick ta till liknelser hela tiden. Han grep en penna och ställde sig vid tavlan.

”För några år sedan såg jag ett reportage om ett experiment”, sa han.

Han ritade ett långt snett streck, och på toppen av strecket ritade han en liten bil. Det var ett enkelt experiment. Man forskade i hur barns hjärnor fungerade. Hur mycket fattade de egentligen? När började de tänka i termerna orsak och verkan? Barnen som testades var inte mer än sex-sju månader gamla. De kunde alltså varken prata eller gå, men de var väldigt observanta och alerta.

Forskarna riggade upp en liten bilbana. Det var i princip bara en ränna som var ungefär en meter lång. Från toppen av rännan släppte de en leksaksbil som snabbt rullade nedför banan och krockade med en liten träbit som föll omkull. Barnen stirrade förväntansfullt på bilen som gång på gång åkte ner och vräkte omkull träbiten. Men efter tio varv satte forskarna fast träbiten, så nästa gång bilen åkte ned stannade den i träbiten som nu inte rörde sig ur fläcken. Då tappade barnen intresse för bilen och riktade hela sin uppmärksamhet mot träbiten istället.

”Så är det med Gud, också”, fortsatte Peter. ”Han skickade Jesus så att vi skulle få fokus på rätt saker. Han skar igenom all bråte, alla förväntningar, alla upplevelser och alla missförstånd, och sa det är detta jag är.”

”Och vad är han?”

”Självuppoffrande och kärleksfull”, sa Peter.

”Grym och självupptagen”, kontrade Lena.

”Med vilka mått mätt?”

”Alla mänsklighetens högsta moraliska standarder”, svarade hon.

”Som skiljer sig mellan kulturer och religioner”, sa Peter. ”Vi har inga entydiga mått.”

”Det har vi visst!” sa Lena häftigt och reste sig. ”Titta på dina dörrar, Peter. Även om vakterna har olika uppfattning om varandras dörrar så har de en sak gemensamt. Helt oberoende av om de är religiösa eller ej så har de en sak gemensamt.”

Han tittade på dörrarna och de två streckgubbarna han hade ritat. Poängen med vakterna var att de käbblade om sanningen och att Gud inte var bunden till vad vakterna tyckte. Gud stod över alltihop. Om han ville ändra vad som fanns bakom dörrarna så gjorde han det, helt enkelt.

”Vad i all världen har de gemensamt?” frågade han efter en stund.

”Om vi bortser från de mest extrema religiösa yttringarna så vill de mänskligheten väl”, sa Lena. ”De må ha olika uppfattningar om vari detta goda består, men målet för deras strävan är att människan ska leva i harmoni med sig själv, med Gud, med naturen, eller vad du vill. Målet är att människan ska må bra. Fråga vilken politiker som helst. Visst finns det de som bara är ute efter makt men generellt blir man politiker för att bygga ett bra samhälle för alla.”

”Samma sak med religiösa eller sekulära ledare”, fortsatte hon. ”I stort sett framhåller de ett budskap om att alla ska ha det bra. Ingen av dem vill i varje fall att ett barn ska dö en långsam och smärtfull död. Ingen av dem vill att hela samhällen ska gå under i en tsunami. Ingen vill att en människa ska leva i ångest hela sitt liv bara för att hjärnan saknar ett hormon.”

”Och?”

”Och i detta skiljer de sig högst väsentligt från Gud”, sa Lena. ”Allt det onda som vi inte kan tillskriva människans ondska tillåter Gud. Om han är allsmäktig så gör det honom samtidigt grym. Han vill inte människans bästa! Om vem som helst av oss vore allsmäktig skulle vi banne mig förhindra allt elände, Peter. Vi avskyr att se andra lida. Vi gråter med barnet som håller på att dö. Vi störtar till alla katastrofområden för att hjälpa till medan Gud inte lyfter ett finger! Vem har högst moralisk standard? Din Gud, eller en människa med helt ordinär förmåga till medkänsla?”

Han tittade tyst på henne. Det var en rejäl salva och han visste inte hur han skulle bemöta den. Liknelsen med dörrarna och vakterna hade slagit bakut. Två högst normala vakter skulle släppa allt de hade i händerna och sluta käbbla när naturkatastrofen var ett faktum. Då arbetade de bevisligen sida vid sida för att bistå människor i nöd. Filosofiska diskurser hjälpte ingen som höll på att förblöda. Då hjälpte bara praktiska insatser. Först när katastrofen var över togs debatten om livsåskådning upp igen. Den civiliserade människan var i första hand medmänniska, oberoende av tro. Kanske var det därför människan över huvud taget hade blivit en så framgångsrik art. Samarbete och medkänsla.

Han satte sig. I huvudsak ansåg han att Gud måste vara närvarande även i människans katastrofer. Kanske i någons hjärta. Kanske handgripligen för att mildra effekterna. Men Lenas perspektiv var obönhörligt tydligt och träffsäkert. En helt vanlig människa skulle absolut förhindra en katastrof om det stod i hennes makt. Vissa människor skulle även utsätta sig för väsentlig fara för att rädda en annan. Vissa offrade livet för andra.

Hon kunde se hur han brottades med tanken på att Guds meriter såg sämre ut än människans. Hon kunde se hur han försökte, och misslyckades, med att hitta ett bra svar på Guds passivitet. Samtidigt förundrade det henne. Peter var en person som inte överlät mycket till tillfälligheterna. Han måste väl ha reflekterat över detta tidigare? Han måste väl ha ropat till Gud när nyhetsbilderna hamrades in i hans vardagsrum? Och han måste väl ha ifrågasatt sin gudsbild hundratals, om inte tusentals gånger, av just de orsaker hon hade nämnt?

”Har du aldrig ifrågasatt Gud?” frågade hon.

Han nickade sorgset. ”Hundratals gånger”, sa han lågt.

”Och det förändrar inget?”

Han knep ihop ögonen. ”Nej”.

”Men herregud, Peter! Om du kritiskt granskar Guds agerande så kan din konklusion bara vara att han har mindre empati än vi. Om han finns är han bevisligen inte gudomligt god!”

Han öppnade ögonen och såg på henne. ”En arg kvinna sa en gång till mig att beviset för att Gud inte finns är kvinnans smärta när hon föder barn. Om Gud visste hur ont det gjorde skulle han inte ha satt smärtan i system. ’Gud har aldrig fött barn’ sa hon. ’Gud har fött alla barn’ svarade jag. På något vis tror jag att Gud är närvarande i varje födsel och har det lika ont som kvinnan.”

Han höjde handen för att hindra henne från att säga något. Lenas ögon hade mörknat blixtsnabbt.

”Samtidigt vet jag”, fortsatte han, ”att mitt svar berodde på att jag inte kan utstå tanken på att Gud vänder människan ryggen när hon har det som värst. Jag är övertygad om att Gud finns. Jag är övertygad om att Jesus är hans son. Jag tror att Gud är kärleksfull. Jag kan inte övertyga dig eller någon annan om att så är fallet. Jag kan inte peka på något som stödjer min åsikt.”

Han reste sig och gick bort till tavlan. ”Men att jag inte kan peka på något som stödjer min åsikt innebär inte att jag har fel. Om det är rätt att vi människor är skapade i Guds avbild kan vår ordinära medkänsla spegla Guds medkänsla, eller hur?”

”Det verkar idiotiskt.”

”Det bryr jag mig inte om”, sa Peter. “För mig vore det än mer idiotiskt att bortse från de upplevelser jag har haft och den gudsnärvaro jag känner. Antingen är jag galen eller så finns det en andlig verklighet som jag har fått smaka på. Kan du se något annat i mitt liv som tyder på att jag är galen?”

Hon var frestad att nämna några av ritningarna och målningarna som han hade på väggarna i arbetsrummet. Surrealistisk var väl det snällaste man kunde säga om vissa av dem. Att njuta av att det regnar på sommaren hade också slagit henne som udda. Men Peter var i alla andra avseenden än det religiösa en vettig människa.

De betraktade varandra i tystnad. De skulle kunna sluta här. Han hade i praktiken gett upp. Sista ronden var avklarad. Och även om den hade fått ett annat innehåll än de först hade trott så stod det klart för båda att Peter inte hade varit speciellt framgångsrik med sina argument. Det enda han hade att luta sig mot var sina upplevelser, vilka var högst personliga och därmed inte ämnade att användas i en logisk diskussion.

Men hon var ändå inte nöjd. Hon hade velat komma närmare de kristnas uppfattning om Guds natur, men det enda de hade kunnat konstatera var att Peter inte hade förmått förklara, eller ens rättfärdiga, Guds passivitet.

Hon fick en idé och sken upp.

”Peter”, sa hon. ”Låt oss utgå från att människan är skapad i Guds avbild. Låt oss utgå från att vår medkänsla är ett arv från Gud och att vi därför har en stark drivkraft att hjälpa andra. Och att vi därför avskyr att se på när andra lider.”

”Låter som min replik”, sa Peter. ”Vart vill du komma?”

”Du ska få din chans”, sa Lena. ”Håll med om att det just nu står fyra-noll till mig.”

Han nickade uppgivet.

”Du ska få en chans till att vinna tillbaka den sista poängen. Du ska få vara Gud i några minuter.”

Han rynkade näsan. ”Vara Gud?”

”Detta är en rättssal”, sa Lena entusiastiskt. ”Du är åtalad. Du är allsmäktig och kärleksfull men passiv. Man kan åtalas för att vara passiv, vet du. Du är tvungen att göra ditt bästa om du är första man på plats vid en olycka.”

”Ska jag försvara allt elände?”

”Nej. Du ska försvara att du är passiv trots att du är allsmäktig och kärleksfull.”

Han tvekade. Skulle han vara Gud? Och åtalad? Det kunde aldrig gå bra. Han hade ju redan gjort bort sig. Det fanns inga goda argument, eller, rättade han sig, några argument som en icke-troende skulle godta. Å andra sidan var det en kul grej. Pinsam men kul. Några idéer tog form och han började gilla tanken.

”Får jag fria händer?” frågade han.

Hon nickade. ”Du är Gud. Du kan göra vad du vill.”

”Gud är inte att leka med”, sa Peter och blinkade.

”Inte Lena heller”, sa Lena.

Hon började härma Peters sätt att vandra fram och tillbaka i rummet. Det kändes bra. Det var en lysande idé att åtala Gud och hon insåg att detta egentligen var något hon velat göra länge. Kanske hade varje debatt med en kristen varit ett åtal mot Gud, men detta var första gång det skedde i form av ett rollspel. Det kändes bra att vara Guds åklagare och när hon sneglade på Peter såg hon att han också hade börjat värma upp i rollen. Med höjt huvud låtsades han studera naglarna.

.

Lena: Varför lät du barnet dö i smärta, Gud?

Gud: Hej, Lena! Jaså, du är här nu.

.

Hon stannade tvärt och blängde på honom.

Han ryckte på axlarna och log. ”Du sa att jag hade fria händer.”

.

Lena: Du lät alltså barnet dö i smärta. Sant eller falskt?

Gud: Sant.

Lena: Kunde du ha förhindrat det?

Gud: Ja.

Lena: Varför gjorde du inte det?

Gud: Varför tycker du att jag borde ha förhindrat det?

Lena: Därför att ett barn inte har förtjänat att lida.

Gud: Har någon över huvud taget förtjänat att lida? Peter fick en sticka i foten häromdagen. Gissa om han led!

Lena: Grym jämförelse! Peter klarade sig säkert utmärkt trots att det gjorde lite ont.

Gud: Finns det en gräns för när jag ska ingripa och när jag inte ska göra det?

(Lena tänker)

Lena: Men du griper inte in över huvud taget.

Gud: Hur vet du det?

Lena: Jag kan bara se förbannat mycket elände. Massor av det beror på din skapelse och inte på människans ondska.

(Gud tänker)

Gud: Jag gillar min skapelse, gör inte du?

Lena: Både och. För mycket jordskalv och översvämningar för min smak. Hur tänkte du egentligen när du skapade naturkatastroferna?

(Gud tänker)

Gud: Jag skapade inte naturkatastroferna. Jag skapade en värld som hela tiden förnyas, ett kretslopp i balans. Om en person dör av ett fallande träd är det en olycka. Om hundratals dör av samma orsak vid ett och samma tillfälle är det en katastrof. Ni fylls av indignation och håller mig till svars.

Lena: Men du låter det hända.

Gud: Ja, jag låter det hända. Men jag är inte glad för att det händer. Jag skulle vilja att allt var annorlunda. Och en dag kommer allt också att vara annorlunda.

Lena: Klen tröst för de som drabbas, kära du. Och ingen tröst för de som inte tror på dig.

Gud: Jag vet. Men jag gråter lika mycket med de som tror på mig som med de som inte tror på mig.

Lena: Vore det inte bättre att agera än att gråta?

Gud: Kanske.

Lena: Kanske? Vilken märklig kommentar! Du som vet allt!

Gud: Lyssna, Lena. Något gick snett mellan Adam och mig. Sedan dess har världen i stort sett fått klara sig själv. Nu önskar jag av hela mitt hjärta att ni ska vända er till mig av egen fri vilja. Hur mycket fri vilja tror du det skulle vara om det inte fanns någon tvekan om att jag är allt det jag påstår att jag är? Om jag med blixtar och fanfarer förhindrade tsunamin och sedan vände mig mot en häpen folkskara och sa ’tror ni på mig nu då?’ Ni skulle underkasta er av rädsla. Ni skulle inte välja mig av fri vilja. Ni skulle inte älska mig.

Lena: Du skulle kunna göra det diskret.

Gud: Jag är diskret! Vid tusentals tillfällen agerar jag utan att ni märker det. Och hur tacksamma är ni för det?

(Lena tänker)

Lena: Står det inte att vi ska frukta och älska dig?

Gud: Jo, fast jag gillar inte den översättningen. Jag vill att ni ska ha respekt för mig. Är det för mycket begärt av den som har skapat dig?

Lena: Om du skapade mig.

(Gud tänker)

Gud: På ditt huvud har du just nu 220 645 hårstrån. Oops! Där föll det ett! Nu har du 220 644 hårstrån kvar. Jodå, jag skapade dig. Jag vet allt om dig. Jag tycker att du är perfekt.

Lena: Smicker får dig ingenstans. Det är ett allvarligt åtal du har emot dig.

Gud: Tänk, människan är det enda jag har skapat som har förmågan att åtala mig. Säger inte det en hel del om vilken tillit jag har till er?

Lena: Tillit?

Gud: Drivkraften att göra gott. Avsky mot orättvisor och elände. Medkänsla. Vad vore du utan detta? Vad är motsatsen till att vara människa?

(Lena tänker)

Lena: Kan man säga så? Motsatsen till att vara människa?

Gud: Absolut! Utan empati och förmågan att resonera skulle du vara ett djur som alla andra djur.

(Lena tänker)

Lena: Och empati är mänskligt medan ondska inte är det?

Gud: Ni är skapade i min avbild, Lena. Och ondska är sannerligen min motsats. När ni säger att något är omänskligt menar ni ju att något är ont. Något mänskligt är således något som är gott.

Lena: Det är mänskligt att fela.

(Gud tänker)

Gud: Det är mänskligt att fela, men rätt beslut bygger på erfarenhet och erfarenhet bygger på fel beslut.

Lena: Eftersom vi är skapade i din avbild antar jag att det gäller dig också?

(Gud skrattar)

Gud: Javisst! Syndafloden är något av det dummaste jag har gjort. Jag lovade där och då att jag aldrig skulle göra om det.

(Både Gud och Lena är tysta en lång stund. Lena tittar misstänksamt på Gud, som ler mot henne.)

Gud: Kan jag få slutplädera nu?

Lena: Varsågod.

Gud: Alltså. Jag är åtalad därför att du tycker att det finns en motsägelse i att vara allsmäktig och kärleksfull men ändå passiv. Till mitt försvar kan jag säga att det inte handlar om att vara passiv. Jag gör gemensam sak med människan. Jag verkar mot det onda tillsammans med er. Jag gråter med er och stödjer er när katastrofen är ett faktum. Och katastrofer är inget jag vill, men eftersom världen blev lite sned efter syndafallet så är det som det är. I motsats till tidigare, då vi hade en relation öga mot öga, har vi nu en relation hjärta till hjärta. Du kan inte längre se min närvaro, men du kan ana den. Jag vill att du, i ditt hjärta, ska övertygas om vem jag är, utan att jag behöver visa mig eller utföra mirakler i stor skala. Endast så kan du välja mig av fri vilja.

Lena: Vackert. Men inte ett dugg övertygande. Här är min slutplädering: Om du finns så är du bevisligen passiv. Människans ansträngningar räcker inte till. Vi behöver ingen hejaklack, vi behöver massivt stöd. Om du hade förhindrat tsunamin, och låtit oss få veta det, så hade vi inte blivit rädda för dig. Vi hade älskat dig, precis som du säger att du vill. Om ditt mål är att vi ska ha en relation hjärta till hjärta måste du visa dig. Det är där det börjar.

.

”Får jag bara anmärka en sak”, sa Peter. ”I Jesus har Gud visat sig en gång för alla. Det är där resan från hjärta till hjärta börjar.”

Hon log mot honom. ”Om du hade vunnit ronden om Jesus skulle det kanske ha hjälp dig nu. Men det gjorde du inte. Du får nöja dig med att sannolikheten att Gud finns är fifty-fifty, och om han finns så är han på sin höjd kärleksfull men inte allsmäktig. Sorry.”

Han ryckte uppgivet på axlarna. ”Gud får försvara sig själv”, sa han. ”Jag har ingen aning om varför det ser ut som det gör. Men i slutändan måste Gud ha klurat ut något bra. Det är jag övertygad om.”

”Typ?”

”Jag vet inte.”

”Men du hoppas?”

Han log. ”Men det har du väl ändå hört. Tro, hopp och kärlek. Jo, jag är övertygad om att det i slutet av resan väntar oss något bra.”

På väg nedför trappan mot utgången var Peter tyst, men Lena hade ytterligare några frågor som hon hade bestämt sig för att ställa. Vid ytterdörren vände hon sig mot honom.

”Det finns en sak jag undrar”, började hon. ”Ni kristna verkar ta förlåtelsen och nåden för given. Ger det er rätten att göra precis som ni vill? Jag menar, ni kan ju synda hur mycket som helst. Så länge ni är kristna ska ni ändå till himlen.”

Han tänkte sig grundligt om innan han svarade. ”Du har rätt i att vi tar nåden för given. I varje fall borde vi ta den för given. Men det innebär inte att vi syndar hur mycket som helst, precis som du själv svarade på frågan i morse. Vi har samma moraliska standard som andra, men samtidigt någon som tittar oss över axeln hela tiden. Det är både en börda och en lättnad. Det är en börda att veta att allt vi gör genomskådas. Men det är en lättnad att ha någon att be om ursäkt när vi har fallit för frestelsen. I teorin borde det kanske vara lättare för en kristen att bära sitt dåliga samvete än en icke-kristen.”

”I teorin?”

Han nickade. ”Varje gång vi ber Gud om ursäkt kan vi liksom börja om, med blanka ark. Han är fantastiskt generös. Men i praktiken bär vi nog med oss en hel del som vi borde ha lämnat bakom oss, precis som alla andra. Jag tror att den viktigaste lärdomen som kristen kanske inte är att be om ursäkt och bli förlåten av Gud. Det viktigaste är att också be en annan människa om ursäkt och bli förlåten och förlåta öga mot öga. Det är nog därför Jesus hela tiden insisterade på att vi skulle förlåta varandra. Genuin förlåtelse från en annan människa kan verkligen förändra ens liv.”

”Det behöver man inte Gud för att göra, Peter.”

”Kanske inte. Men jag lovar dig att det hjälper att ha Gud i ryggen, både när man ber om ursäkt och när man förlåter någon annan.”

”Kan målet helga medlet?” frågade hon vidare.

”För Gud?”

”Nej, för en kristen. Jag vet vad du skulle svara om det gällde Gud.”

Han drog på det. ”Svår fråga. Ska man tvinga ett sjukt barn att svälja tabletterna som gör henne frisk? Kanske skulle hon ändå bli frisk fast det skulle ta längre tid. Å andra sidan skulle hon kanske dö om hon inte tog medicinen. Vi har ingen aning. Vi kan aldrig veta säkert vilka konsekvenser vårt handlande får. Nej, för en vanlig dödlig kristen helgar inte målet medlet.”

Hon betraktade honom allvarligt. ”Du sålde en värdelös modell till en amerikansk investmentbank, Peter. Pengarna använder du för att hjälpa utsatta människor i tredje världen. Du verkar vara typexemplet på en kristen som anser att målet helgar medlet. Säger inte det en hel del om hur skenheliga ni kristna egentligen är?”

Han rodnade kraftigt men det var svårt att avgöra om det var av skam eller om han blivit arg. Han tittade på henne utan att svara.

”Har du dåligt samvete?” frågade hon utan att släppa honom med blicken.

”Nej”, svarade han. ”Faktiskt inte. Men för min egen del blev bluffen inte alls som jag hade tänkt. Fonden blev större, vilket är bra, men jag förlorade makten över den, vilket just nu känns tungt. Å andra sidan kan detta vara ett utslag av Guds humor. Han ger mig en läropeng samtidigt som han ser till att något som är fel ändå kan vändas till något bra. Det vore i så fall typiskt honom.” Han log plötsligt. ”Jag har nog ett och annat att stå till svars för när det blir så dags.”

”Och det bekymrar dig inte?”

”Inte ett dugg. Antingen är vi stendöda när vi dör och då spelar det ju ingen roll. Eller så är allting sant och då gäller nåden. Jag gör så gott jag kan, precis som alla andra. Av och till lyckas jag och av och till inte. Vi är bara människor, Lena.”

Han sträckte ut handen till avsked men i stället för att ta den gav hon honom en varm kram. Hon gillade honom. Han var tvärs igenom ärlig med sin tro och han hade lika ärligt erkänt alla svagheter som hon så träffsäkert hade blottlagt under diskussionen. Det var prestigelöst och hon insåg att det var därför de över huvud taget hade kunnat utbyta idéer på det sätt de hade. Det var en tankeställare.

”Fyra-noll” sa hon leende. ”Du är duktig på att argumentera och berätta sagor, men vi ateister har trots allt båda fötterna på jorden. Vi kommer alltid att vinna över er.”

”Den som lever får se”, sa han glatt.

Han tog upp plånboken och letade fram ett visitkort som han gav henne.

”Jag är inte så duktig på att diskutera men jag har verkligen uppskattat de här två dagarna. Det är sällan man får chansen att ta ställning till vad man egentligen tror.”

”Jag hoppas verkligen att du har fått en tankeställare eller två.”

”Visst har jag det!” svarade Peter entusiastiskt. ”Men det ändrar inget. Har man en gång sett färg så är man fast.”

”Börja inte”, sa Lena varnande och gick baklänges nedför trappan. Men hon log mot honom. Och nickade, som för att ge honom ett erkännande.

För vad, visste hon inte.

Mail

Dagen efter var det återigen varmt och soligt, så Lena spenderade det mesta av dagen på bryggan. Hon fortsatte att läsa deckaren och det var inte förrän på eftermiddagen hon började tänka på diskussionen med Peter. Hon var nöjd men inte speciellt förvånad över att ha vunnit nästan varje tema de tagit upp. Fast det där med fifty-fifty för Guds existens var naturligtvis ett smolk i bägaren. Hon fick grunna lite på det. Säkert skulle hon hitta argument som inte lät sig avvisas så lätt och då skulle hon avsluta även den ronden med säger.

Men oavsett vilka argument hon hittade eller hur diskussionen skulle sluta hade hon inga förhoppningar om att kunna övertyga Peter om trons orimlighet. Det verkade vara de andliga upplevelserna som gjorde honom oemottaglig för sunt förnuft. Efter att de tagit avsked dagen innan hade hon insett att det faktiskt inte var något billigt knep han använt. På något vis var han övertygad om att han upplevde något som icke-kristna inte upplevde. Han var med andra ord sjuk i huvudet.

Men det kunde naturligtvis inte vara hela förklaringen. Hon hade ingen erfarenhet av galna människor och hon hade tillbringat två dagar med Peter. Om det inte hade varit för hans tro på Gud skulle hon utan vidare ha gett honom mycket väl godkänd som medborgare, kollega, vän, eller vad som helst. Han var lika normal som vem som helst annan hon hade stött på. Nej, förresten, det var inte sant. De flesta män hon hade träffat erkände inte lika lätt att de hade fel när de bevisligen hade fel.

Det var frustrerande att inte kunna placera honom i ett entydigt fack. Fanatisk, Högerkristen, Konservativ, Liberal, Modern, Politisk korrekt, Bokstavstroende. Hennes kategoriska uppfattning om kristna hade fått sig en knäck, även om Peter skamset hade fått erkänna att han var lika skenhelig som hon hade trott. Att vara kristen innebar inte med automatik att man avstod från att bryta mot lagen eller att man hade speciellt hög moral. En kristen hade lika många mänskliga svagheter som vem som helst annan.

Det var också frustrerande att ha vunnit nästan varje rond utan att Peter hade vikit en tum från sin tro. Hans fyra andliga upplevelser, hans hallucinationer, hade cementerat illusionen om Gud. Känslan av förälskelse, ett tilltal, en syn, och en… en… Hon kom inte ihåg den fjärde. Han hade inte berättat om den fjärde.

Hon tog på sig en lätt sommarklänning över bikinin och gick över till Peter. Ingen öppnade när hon ringde på och efter några minuter gav hon upp. Hon gick tillbaka till sig själv, letade fram visitkortet hon hade fått och slog numret, men hon kom direkt till telefonsvararen så mobilen var tydligen avstängd. Kanske satt han i ett möte. Hon kunde ju maila istället.

Efter att ha startat datorn och loggat in började hon undra hur hon skulle ställa frågan. Hon hade ju i princip avfärdat hans berättelser som trams. Hur skulle han reagera om hon nu frågade efter den fjärde andliga upplevelsen? I värsta fall skulle han väl anse att hon var redo att omvändas, redo att tro. Å andra sidan hade han inte varit speciellt påstridig på den punkten under diskussionen. Han hade bara velat förklara. Relativt liten risk, alltså.

Mailet hon skrev blev kort. Hon skrev bara Färg nr 4? /L, och lät sin vanliga underskrift och kontaktuppgifterna stå kvar nederst i mailet.

Det tog två dagar innan Peter svarade. Han hade på kort varsel fått åka till Sydamerika, skrev han. Hans amerikanska kollega hade fått förhinder så han hade tagit över uppgiften att besöka deras dotterbolag. Han skulle också förhandla med olika myndigheter om hur deras lilla fond kunde samordnas med en gigantisk fond med samma ändamål som länderna själva nyss hade etablerat. När hon läste det bestämde hon sig för att inte längre tänka på Peter som sjuk i huvudet.

Men svaret om upplevelse nummer fyra var inte speciellt klargörande.

Jag kan inte beskriva det. Om Gud inte finns är det något allvarligt fel med mig. /P

Om syftet med detta var att hon skulle bli än mer nyfiken hade han lyckats. Hon skickade i väg en ny fråga.

Låt höra! /L

Denna gång kom svaret bara efter några timmar.

Hej Lena, jag kan verkligen inte beskriva det. Det måste upplevas. /P

Svaret gjorde henne mer irriterad än nyfiken. Men hon gjorde ett försök till.

Prova! /L

Svaret kom dagen efter. Han hade fått tänka länge för att kunna förklara något som egentligen inte lät sig förklaras. Det förstod hon efterhand som hon läste.

.

Har du stått i ett vattenfall någon gång? Ett riktigt tungt vattenfall, en fors ute i naturen? Det fallande vattnet omsluter dig på alla kanter och du måste mobilisera alla dina krafter för att kunna stå rakt. Vattenmassornas tyngd känns över hela kroppen och du håller andan. Du inser att du inte kommer överleva om du står kvar för länge. Kroppen kan egentligen inte uthärda krafterna du har utsatt dig för.

Föreställ dig nu att det inte är vatten som forsar över dig, utan kärlek. Kärlekens tyngd känns över hela kroppen. Du måste mobilisera alla dina krafter för att kunna stå rakt. Du inser att kroppen egentligen inte kan uthärda en så massiv känsla av kärlek, och att du kommer att gå under om det inte slutar. Men du vill för allt i världen att det inte ska sluta.

Detta hände när jag tog min första nattvard. Det pågick kanske så länge som tjugo sekunder. Antingen var det tjugo sekunders pur galenskap, eller så var det tjugo sekunder i Guds oändliga kärlek. /P

.

Hon läste mailet flera gånger. Varje gång med en ny känsla. Vantro. Medlidande. Fasa. Förundran. Avund.

Om Gud fanns hade han sannerligen gett Peter valuta för pengarna. Inte att undra på att han var så lugn och fast i sin tro, trots alla tillkortakommanden och det totala misslyckandet i deras lilla batalj.

När hon stängde av datorn och reste sig kände hon sig rastlös och irriterad utan att riktigt förstå varför. Hon försökte med deckaren men var för okoncentrerad. Hon städade, sminkade sig, kollade igenom sin garderob, kollade om det skulle gå någon bra film, bläddrade i adressboken för att se om det fanns någon väninna hon kunde ringa till, kollade i kylskåpet om det fanns något hon var sugen på. Men inget intresserade henne, så till slut gav hon upp och satte på sig joggingkläder i stället.

Hon hade bara sprungit några hundra meter när det gick upp för henne vad som var fel. Av alla känslor hon hade gått igenom när hon hade läst Peters mail var det en som hade bitit sig fast och som hon inte kunde skaka bort.

Längtan.

Höst

Peter hade fortfarande inte kommit hem från resan i Sydamerika när det blev dags för Lena att åka tillbaka till Göteborg. Han hade skickat ett vykort som hon fick strax innan hon skulle resa. God bless skrev han, vilket till hennes förvåning gladde henne.

Däremot blev hon betänkt när hon öppnade postfacket på Chalmers för att ta hand om en månads post. Från Argentina hade Peter skickat en bibel. Han hade besökt en svensk sjömanskyrka för att få fatt i den. Hon funderade först på om hon skulle kasta den men tänkte sedan att den säkert fick plats i bokhyllan bredvid Bhagavad Gita som hon hade fått på gatan av en främling för några år sedan. Kanske skulle hon skaffa Koranen också?

Lite senare mailade hon Peter och tackade för Bibeln. Hon skrev att hon hade kastat den men la till en smiley som skulle visa att hon skojade.

En vecka senare kom det ytterligare ett paket från Peter men från Stockholm. Paketet innehöll bitarna till ett träpussel. Hon suckade. Hennes manliga kollegor utmanade henne jämnt och ständigt med motsvarande pussel som de med förtjusning köpte i leksaksaffärer eller på Teknikmagasinet, som för all del också var en leksaksaffär men för pojkar som aldrig blev vuxna. Att hon bevisligen var smartare än sina manliga kollegor retade dem. Att hon alltid lyckades få ihop de svåra pusslen retade dem ännu mer.

Samma kväll pusslade hon ihop bitarna hon hade fått från Peter. Hon trodde först att hon hade gjort fel men efter några försök med samma resultat konkluderade hon att den sista biten, den som låste samman hela konstruktionen, saknades. Hon log. Han ville säkert illustrera en religiös poäng. Hon tog fram mobilen och skrev ett SMS till honom.

Du får gärna skicka den sista biten också. /L

Några dagar senare hittade hon ett brev från Peter i postfacket. Det innehöll inte en träbit som väntat utan bara en grå tablett av något slag som han hade klistrat fast på ett papper. Den luktade inget och såg inte speciellt inbjudande ut. Om detta skulle ha någon religiös innebörd sköt han långt över mål. Hon fattade ingenting. Dags för ett nytt SMS.

Vad är det? /L

Smaka på den. /P

Vågar inte! Berätta vad det är först! /L

Kolla mailboxen om 5 min. /P

Hon gick till skrivbordet, loggade in på datorn och öppnade inkorgen. Efter tre minuter kom mailet.

Socker, lakritspulver, mentol, eukalyptusolja, spansk pepparextrakt, dextrinerad stärkelse, dragant. Nu har jag berättat vad den innehåller. /P

Hon skakade uppgivet på huvudet. Vad var det nu för spel han ville leka. Hon skrev tillbaka.

Det säger mig inget. Berätta vad det är! /L

Någon har blandat socker, lakritspulver, mentol, eukalyptusolja, spansk pepparextrakt, dextrinerad stärkelse och dragant och gjort en tablett av det. Några tycker att det smakar äckligt medan andra älskar det. En intelligent människa som du borde kunna avgöra vilken av åsikterna som är rätt bara genom att läsa innehållsdeklarationen. /P

Hon log när hon läste det. Så det var dit han ville. Hon funderade en stund innan hon svarade.

Tabletten är ful, grå och ger ett allmänt tråkigt intryck. Innehållsdeklarationen blir man inte klok på. Kocken verkar galen. Jag tror jag håller med de som tycker att den smakar äckligt. /L

Tror? /P

Jag litar på mitt omdöme. /L

Det är bra, Lena. Gott omdöme och sunt förnuft har du bevisligen i överflöd. Får jag skicka dig hela paketet? /P

Varför inte bara berätta vad det är? /L

Du kommer känna igen det. Bra att ha ett paket i fall du skulle behöva det. Jag skickar ett. Kasta det om du vill. /P

Hon suckade. Han fick väl skicka ett paket då. Så snart hon hade fått det kunde hon klura ut en fyndig kommentar som satte punkt för det hela.

Brevet som kom några dagar senare innehöll ett paket Fisherman’s Friend och Lena fick sig ett hjärtligt skratt på köpet. De första lärjungarna hade ju varit fiskare. Men nöjt kunde hon också konstatera att Peters poäng skulle falla platt till marken. Hon tog fram mobilen.

Smakade Fisherman i tonåren. Äckligt. Omdömet höll. /L

Svaret kom direkt. Dålig timing bara. /P

Hon skakade på huvudet och petade paketet ner i ett sidofack i datorväskan. Det fanns ingen skräpkorg i närheten.

Hösten blev jobbig. Kristallerna hon fokuserade på i forskningen bildades när en speciell typ mikroskopiska svampar torkade och mutationstakten i organismen var avgörande för hur kristallerna formades. För att vara på säkra sidan dubbelkollade hon referenslitteraturen och upptäckte till sin förfäran att Peter hade haft rätt. Ingenstans hittade hon en detaljerad beskrivning av hur evolution egentligen gick till. Det vill säga, hon hittade den fysiologiska redogörelsen men inte hur den hängde ihop med den molekylära, vilket var vad hon behövde för att lyckas. Hon måste förstå den biokemiska processen som ledde till att proteiner förändrade form och funktion och slutligen ledde till att en art blev till en ny, annars skulle kristallerna aldrig kunna användas som halvledare i industriell skala.

Hon brottades länge med sig själv. Hon skulle kunna göra som alla andra, helt enkelt ignorera frågan och låtsas att det okända var självklart. Ingen skulle våga ifrågasätta det och hon skulle få sin doktorstitel. Men forskningen skulle i praktiken vara värdelös. Det var alltså samma etiska dilemma som Peter hade nämnt i exemplet med styrelsen i ett försäkringsbolag där en representant ville förstå detaljerna i modellen innan han fattade beslut om den. Då hade hon sagt att hon skulle göra som alla andra för att behålla jobbet och inte bli utskrattad, men exemplet hade bara varit en hypotetisk lek. Nu var det skarpt läge.

Det var ett svårt beslut men hon bestämde sig för att göra jobbet ordentligt. Det innebar en del extra arbete om hon skulle lyckas hålla tidtabellen hon hade lagt upp för höstterminen. Och i tillägg skulle hon undervisa en ny klass i vetenskapliga forskningsmetoder.

Efter några veckors hårt arbete vaknade hon en morgon med en dunderförkylning som förvärrades under dagen. När kvällen kom hade hon så ont i halsen att hon höll på att förgås. Hon drack varm mjölk och honung, och tog två Alvedon innan hon gick till sängs, men den brinnande smärtan i halsen ville inte ge sig. Hon vred sig i sängen i flera timmar utan att kunna somna och när klockan var halv ett på natten kände hon sig smått desperat. Hon skulle undervisa en klass redan klockan åtta.

Hon kom att tänka på paketet med halstabletter som Peter hade skickat och förbannade sig själv för att hon hade kastat det. Men så kom hon på att hon hade lagt det i ett sidofack istället. Hon kravlade sig ur sängen och hittade datorväskan och det lilla vita paketet. Snabbt öppnade hon det och tog en tablett.

Det var underbart skönt. Hon var inte så förtjust i lakrits, men det kändes som en bagatell i sammanhanget. Den starka tabletten gjorde att det onda i halsen dämpades och blev något sånär uthärdligt.

Hon somnade med en Fisherman’s Friend fastklibbad i gommen.

.

Under hela den följande dagen knaprade hon Fisherman. Utan tabletterna skulle det ha varit omöjligt att genomföra lektionen på morgonen. Arbetet vid datorn och i labbet krävde inte så mycket prat, men det var ändå skönt att ständigt känna den starka smaken i en sår hals. Det gick åt en hel del Alvedon också.

När hon gick hem lite tidigare den eftermiddagen upptäckte hon att hennes Fisherman’s Friend var slut, men hon kände sig så pass pigg att det fick räcka med Alvedon. Men hon hade underskattat smärtan i halsen, så när kvällen kom insåg hon att hon inte skulle kunna somna om hon inte knaprade halstabletter igen. Hon slängde på sig yllekappan och satte kurs mot närmaste ICA, men de var slutsålda på originalet och hon vågade inte chansa på någon av de andra varianterna.

På bensinmacken några hundra meter bort hittade hon tack och lov originalet. Nu hade smärtan i halsen blivit outhärdlig igen, så så snart hon hade betalat rev hon upp paketet och slängde i sig en tablett, och med slutna ögon kände hon hur den härliga känslan spred sig i halsen.

När hon efter några sekunder öppnade ögonen igen upptäckte hon att både expediten och kunderna bakom henne stirrade. Hade hon stönat av välbehag när den starka smaken fått fäste? Sannolikt. Hon mumlade förlåt och gick så snabbt hon kunde därifrån. De skulle bara veta hur härligt det kändes. Det var inte alls så märkligt som det såg ut.

.

Det var först i trappan upp till lägenheten hon förstod att polletten hade ramlat ner. Tänkt om det var sant! Tänk om hon hade stirrat sig blind på innehållsförteckningen? Tänk om hon gick miste om något underbart som var helt oberoende av sunt förnuft och gott omdöme?

Hon blev stående fundersam ett tag framför dörren utan att öppna den. Fyra-noll. Den kristna tron var irrationell, orimlig och osannolik. Fifty-fifty. Gud kunde finnas lika gärna som han inte kunde finnas. En som inte hade ont i halsen skulle inte kunna uppskatta en halstablett lika mycket som en som hade det. Behövde hon Gud? Nej, förkylningen var övergående. Men tänk om det var sant!

Hon låste upp dörren, gick in, hängde av sig rocken och fortsatte sedan in i vardagsrummet där hon satte sig tungt ner i soffan. Hon kunde inte släppa tanken. Det var orimligt att det skulle vara sant. Värre, det var irrationellt. Men tänk om?

Hon reste sig och hämtade Bibeln som hon hade fått av Peter. Hon tände läslampan vid soffan och satte sig igen. Hon stirrade länge på bokens framsida utan att öppna den. Den kristna tron är irrationell, orimlig och osannolik, sa hon till sig själv. Jag kan Bibeln utan och innan. Nej, det var inte sant. Jag vet det jag behöver veta för att fastslå att Bibeln är inkonsekvent, att Gud är grym och att allt om Jesus är myter.

Hon upptäckte att halstabletten hade tagit slut och att hon behövde en till. Halsen hade börjat verka igen. När den sköna känslan spred sig i kroppen var hon tillbaka där hon började. Tänkt om det är sant!

Att traggla sig igenom Bibeln skulle bli ett stort projekt och egentligen hade hon inte tid. Men det kändes ändå angeläget att en gång för alla kunna avfärda kristendomen. Hon öppnade boken och bläddrade försiktigt fram till första kapitlet. I begynnelsen skapade Gud himmel och jord. Hon stönade. Skulle hon verkligen läsa det här? Det var ju värre än äventyr. Sedan kom hon ihåg att Peter hade jämfört Bibeln med en skattkarta och att han hade hittat skatten. Nej, påstod att han hade hittat skatten.

Förbannade Fisherman’s Friend! Hon tuggade argt på tabletten vilket bara fick till följd att den smakade ännu starkare och gjorde poängen ännu tydligare.

Tänk om det är sant!

.

Långt inne i Lena,
bortom all kunskap och sunt förnuft,
började en sträng vibrera.